Aleksandar Dima

Grof Monte Kristo Grof Monte Kristo

Preveli Andrija Milićević i Duško Kostić

Priredio Ivan Kalnak, Vršac, 2011.

Naslov originala: ALEXANDRE DUMAS: LA COMTE DE MONTE-CRISTO

PRVI DEO

1. DOLAZAK U MARSELJ

Na dan 24. februara 1815. godine, stražar na tornju crkve Notr-Dam de la Gard objavi dolazak velike jedrenjače Faraon, koja se vraćala sa putovanja do Smirne, Trsta i Napulja.

Kao što je bilo uobičajeno, jedan obalni krmar pođe odmah iz pristaništa, ploveći duž same tvrđave If, i pristade uz lađu između rta Moržion i ostrva Rion.

Odmah zatim kao što je takođe bilo uobičajeno, topovska platforma na tvrđavi Sen-Žan ispuni se mnogobrojnim radoznalcima. Jer, za Marselj je uvek bio veliki događaj dolazak nekog broda, a naročito kad je na taj brod, kao što je bio slučaj sa Faraonom, bio sagrađen, opremljen i natovaren u tome starom gradu, nekadašnjoj Fokeji, i kad je pripadao jednom tamošnjem brodovlasniku.

Međutim, brod je dolazio sve bliže. On je srećno prebrodio moreuz što ga je neki vulkanski potres izdubio između ostrva Kalazarenja i ostrva Žarosa; potom je oplovio Pomeg i sad se približavao sa svoja tri četvrtasta jedra, velikim prednjim i zadnjim jedrom, ali se kretao tako sporo i sumorno, da su se radoznalci pitali, predosećajući nagonski neku nesreću, kakav li se to nemio događaj odigrao na brodu. Ipak, oni koji su se razumevali u moreplovstvo zapazili su da taj nemio događaj nije mogao da se dogodi samoj lađi, jer ona se kretala kao brod kojim se savršeno dobro upravlja: kotva mu je bila spremna za spuštanje, užad što drže prednje jedro bila su opuštena, a pored obalnog krmara, koji se spremao da provede Faraon kroz uski ulaz u pristanište Marselja, nalazio se jedan mlad čovek živahnih pokreta i budna pogleda, koji je pazio na svaki pokret broda i ponavljao svako naređenje obalskog krmara.

Nejasna zabrinutost što se beše nadvila nad gomilom toga okupljenog sveta naročito je obuzela jednog posmatrača na platformi tvrđave Sen-Žan, tako da on nije mogao sačekati da lađa uđe u pristanište, već skoči u jedan čamac i naredi da se vesla u susret Faraonu, kome priđe naspram malog zaliva Rezerve.

Kad vide kako ovaj čovek dolazi, mladi pomorac napusti svoje mesto pored obalnog krmara i priđe sa šeširom u ruci, pa se nalakti na ogradu broda.

Bio je to mladić od osamnaest do dvadeset godina, visok, vitak, lepih crnih očiju i kose crne kao abonos. Čitava njegova ličnost odavala je onaj duševni mir i odlučnost koji su svojstveni ljudima što su od svoga detinjstva navikli da se bore sa opasnostima.

— Ah, to ste vi, Dantese! — uzviknu čovek iz čamca. — šta se to dogodilo, i otkud taj tužni izgled na čitavom vašem brodu?

— Velika nesreća, gospodine Morele! — odgovori mladić. — Velika nesreća, naročito za mene: naspram Čivita-Vekije izgubili smo našeg hrabrog kapetana Leklera.

— A brodski tovar? — zapita brzo brodovlasnik.

— Prispeo je srećno u određeno pristanište, gospodine Morele, i ja mislim da ćete u tom pogledu biti zadovoljni. Ali, naš jadni kapetan Lekler…

— Pa šta mu se to dogodilo? — zapita brodovlasnik očigledno malo umiren. — šta je to zadesilo toga hrabrog kapetana?

— Umro je.

— Pao u more?

— Ne, gospodine, već je umro od zapaljenja mozga, u najužasnijim mukama.

Zatim, okrenuvši se svojim mornarima, reče:

— Hej, pazi! Svak na svoje mesto, pripremi se za pristajanje!

Posada izvrši naređenje. Istoga trenutka osam do deset mornara što su sačinjavali posadu jurnuše jedni ka konopcima za privezivanje jedara, drugi ka užadima za vezivanje prečaga na jedrima, treći ka užadima za dizanje jedara, četvrti ka prednjem jedru, i najzad ostali ka užadima za skupljanje jedara.

Mladi pomorac baci nemaran pogled na taj početak manevrisanja, pa videći da će njegova naređenja biti izvršena, vrati se svome sagovorniku.

— Pa kako se dogodila ta nesreća? — produži brodovlasnik, nastavljajući razgovor onde gde ga mladi pomorac beše prekinuo.

— Bože moj, gospodine, onako kako se niko nije nadao: posle jednog dugog razgovora sa zapovednikom pristaništa, kapetan Lekler otplovi iz Napulja veoma uzbuđen; dvadeset i četiri časa kasnije obuze ga groznica, a tri dana posle toga bio je mrtav… Mi smo ga sahranili po našem običaju, i sad on počiva, pristojno umotan u jednu mornarsku postelju, sa jednim đuletom od trideset šest funti na nogama i drugim na glavi, naspram ostrva El Điljo. Nosimo njegovoj ženi njegov orden počasnog krsta i njegov mač. Eto šta mu je vredelo — nastavi mladić uz tužni osmejak — što je deset godina ratovao sa Englezima, kad je dočekao da umre kao svaki običan čovek, u svojoj postelji.

— Eh, šta ćete, gospodine Edmonde, — nastavi brodovlasnik, koji je izgledao sve utešniji — svi smo mi smrtni ljudi, pa je potrebno da stari načine mesta mladima, jer inače ne bi bilo napretka. A pošto me vi uveravate da je brodski tovar…

— … u najboljem redu, gospodine Morele, za to vam ja jemčim. Savetujem vam da ovo putovanje ne eskontirate za dvadeset i pet hiljada franaka zarade.

Potom, pošto su već bili minuli okruglu kulu, mladi pomorac viknu:

— Skupljaj glavna jedra, prednje i zadnje! Zaustavljaj! Naređenje bi izvršeno skoro istom brzinom kao na ratnom brodu.

— Sva jedra dole!

Na ovu poslednju komandu, sva jedra se spustiše, i lađa je sad plovila skoro neosetno, napredujući samo usled ranijeg zaleta.

— A sad, ako hoćete da se popnete, gospodine Morele, — reče Dantes videći brodovlasnikovo nestrpljenje — evo vašega računovođe, gospodina Danglara, koji baš sad izlazi iz svoje kabine i koji će vam dati sva obaveštenja koja možete poželeti. A ja moram da pazim na pristajanje i da stavim brod u stanje žalosti.

Brodovlasnik nije čekao da mu se dvaput kaže. On dograbi jedno uže koje mu Dantes beše dobacio, pa se sa okretnošću koja bi činila čast svakome mornaru, pope uz prečage ukucane u ispupčeni bok lađe, dok se Dantes vraćao svome mestu drugog kapetana, ostavljajući da razgovor nastavi onaj koga je on nazivao imenom Danglar i koji je izišavši iz svoje kabine zaista išao u susret brodovlasniku.

Ova nova ličnost bio je čovek od dvadeset i pet ili dvadeset i šest godina, lica prilično natmurena, ponizan prema svojim pretpostavljenim a drzak prema potčinjenima. Zbog toga, pored njegovog zvanja računovođe, koje je uvek mrsko mornarima, posada ga je isto toliko malo marila koliko je, naprotiv, Dantesa volela.

— Dakle, gospodine Morele, — reče Danglar — čuli ste za nesreću, zar ne?

— Da, da. Jadni kapetan Lekler! Bio je to valjan i čestit čovek!

— A naročito odličan moreplovac, koji je svoj vek proveo između neba i vode, kako i dolikuje čoveku kome su povereni interesi tako značajnog preduzeća kakvo je firma Morel i sin — odgovori Danglar.

— Ali, — reče brodovlasnik prateći pogledom Dantesa, koji je tražio mesto za pristajanje broda — meni se čini da se ne mora biti dugogodišnji moreplovac kao što vi kažete, Danglare, pa da čovek poznaje dobro svoj zanat, jer čini mi se da naš prijatelj Edmond vrši svoj posao kao čovek koji ne mora nikoga da pita za savet.

— Jeste, — reče Danglar bacivši na Dantesa kos pogled u kom blesnu odsev mržnje — jeste, taj je mlad i taj misli da sve zna. Tek što je kapetan umro, a on je odmah preuzeo zapovedništvo ne pitajući nikoga za savet, i zbog njega smo izgubili dan i po na ostrvu Elbi, umesto da se vratimo pravo u Marselj.

— Što je preuzeo zapovedništvo broda, to mu je bila dužnost kao drugog kapetana; a što je izgubio dan i po na ostrvu Elbi, tu je pogrešio; osim ako nije trebalo opraviti neki kvar na brodu.

— Lađa je bila zdrava kao što sam i ja zdrav, i kao što želim da ste i vi, gospodine Morele. A što smo izgubili dan i po, to je učinio čisto po svojoj ćudi, radi zadovoljstva da iziđe na kopno; eto u čemu je stvar.

— Dantese, — reče brodovlasnik okrećući se mladiću — ta dođite ovamo.

— Izvinite, gospodine, — reče Dantes — biću vam na raspoloženju za koji trenutak.

Zatim se obrati posadi i reče:

— Spuštaj sidro!

Sidro odmah pade, i lanac se poče uz zveket odmotavati. Dantes ostade na svome zapovedničkom mestu i pored toga što je bio i obalni krmar, sve dok i ovaj poslednji manevar nije bio završen. Zatim reče:

— Spustite zastavicu na pola katarke, savijte glavnu zastavu, ukrstite prečke!

— Eto vidite, — reče Danglar — on je uobrazio da je već kapetan, tako mi časti.

— On to zaista i jeste — reče brodovlasnik.

— Jeste, osim što nema prava da potpisuje vašeg ortaka i vas, gospodine Morele.

— Bože moj! Zašto ga ne bismo ostavili da vrši tu dužnost? — reče brodovlasnik. — Mlad je on, to znam, ali mi se čini da je sav predan svome poslu i veoma izvežban u svome zanatu.

Danglarovo čelo se natmuri.

— Oprostite, gospodine Morele, — reče Dantes prilazeći. — Sad, pošto je brod usidren, stojim vam potpuno na raspoloženju. Vi ste me zvali, čini mi se?

Danglar odstupi jedan korak.

— Hteo sam vas zapitati zašto ste se zaustavili na ostrvu Elbi?

— Ne znam, gospodine. Učinio sam to da bih izvršio poslednji nalog kapetana Leklera, koji mi je na samrti predao jedan paket za velikog maršala Bertrana.

— Jeste li ga videli, Edmonde?

— Koga?

— Velikog maršala?

— Jesam.

Morel se obazre unaokolo, pa povuče Dantesa u stranu.

— A kako je car? — zapita živo.

— Dobro je, koliko sam mogao da ocenim svojim očima.

— Vi ste dakle videli i cara?

— On je ušao kod maršala za vreme dok sam ja tamo bio.

— I razgovarali ste s njim?

— To jest, on je razgovarao sa mnom, gospodine, — reče Dantes osmehnuvši se.

— Pa šta vam je kazao?

— Postavljao mi je pitanja o brodu, o tome kad je pošao ka Marselju, kojim je putem išao i kakav teret nosi. Čini mi se, da je brod bio prazan, i da sam ja bio njegov vlasnik, on bi imao nameru da ga kupi. Ali sam mu rekao da sam ja samo drugi kapetan, i da brod pripada firmi Morel i sin. "A! Gle!" rekao je on, "Poznajem ja njih. Morelovi su brodovlasnici od oca na sina, i bio je jedan od Morelovih koji je služio u istom puku sa mnom kad sam bio u garnizonu u Valansu".

— To je zbilja tačno! — uzviknu brodovlasnik sav radostan. — To je bio Polikar Morel, moj stric, koji je postao kapetan. Dantese, reći ćete mome stricu da ga se car setio, pa ćete videti kako plače taj matori namćor. — Dobro, dobro — nastavi brodovlasnik tapšući prijateljski mladića po ramenu. — Dobro ste učinili, Dantese, što ste postupili po uputstvima kapetana Leklera i što ste se zaustavili na ostrvu Elbi, mada bi, kad bi se saznalo da ste predali nekakav paket maršalu i da ste razgovarali sa carem, to moglo da vas ozloglasi.

— Zašto mislite, gospodine, da to može da me ozloglasi? — reče Dantes. — Ja čak nisam ni znao šta nosim, a car mi je postavljao pitanja kakva bi mogao postavljati ma kome drugom. Ali oprostite — nastavi Dantes. — Evo dolaze nam sanitetski i carinski pregledači. Vi ćete mi dopustiti, zar ne?

— Izvolite, izvolite samo, dragi Dantese.

Mladić se udalji, i pošto se on udaljavao, Danglar se približi.

— Dakle, — zapita on — izgleda da vam je naveo dobre razloge za svoje pristajanje u Porto-Feraju?

— Odlične, dragi gospodine Danglare.

— Ah, utoliko bolje, — odgovori dvaj — jer je uvek neprijatno videti druga da ne vrši svoju dužnost.

— Dantes je svoju izvršio, — odgovori brodovlasnik — i tu nema šta da se zameri. Njemu je kapetan Lekler bio naredio to zaustavljanje.

— Što se tiče kapetana Leklera, zar vam nije predao jedno pismo od njega?

— Ko?

— Dantes.

— Meni nije! Zar ga je imao?

— Ja sam mislio da mu je kapetan Lekler, osim onog paketa, poverio i jedno pismo.

— O kakvom to paketu govorite, Danglare?

— Pa o onom što ga je Dantes predao pri prolasku pored Porto-Feraja!

— Otkud vi znate da je on imao da preda neki paket u Porto-Feraju?

Danglar pocrvene.

— Prolazio sam pored kapetanovih vrata, koja su bila odškrinuta, pa sam video kad je predao taj paket i to pismo Dantesu.

— On mi o tome nije ništa rekao — reče brodovlasnik. — Ali, ako ima pismo, on će mi ga predati.

Danglar je za trenutak razmišljao.

— Onda, gospodine Morele, molim vas — reče on — da o ovome ne govorite ništa Dantesu. Verovatno sam se ja prevario.

Toga trenutka mladić se vraćao. Danglar se udalji.

— Dakle, dragi Dantese, jeste li sad slobodni? — zapita brodovlasnik.

— Jesam, gospodine.

— Pregled nije dugo trajao.

— Nije; dao sam carinicima spisak naše robe. A što se tiče pristanišne policije, ona je zajedno sa obalnim krmarem poslala i jednog stražara, kome sam predao naše isprave.

— Onda, vi nemate ovde više nikakva posla?

Dantes se hitro obazre oko sebe.

— Nemam, sve je u redu — reče on.

— Onda možete poći s nama na večeru?

— Oprostite, gospodine Morele, oprostite mi, molim vas, ali moram najpre da posetim svoga oca. Ali sam vam veoma zahvalan na časti koju mi ukazujete.

— Tako je, Dantese, tako je. Ja znam da ste vi dobar sin.

— A… — zapita Dantes sa izvesnim oklevanjem — da li znate kako je moj otac sa zdravljem.

— Pa ja mislim da je dobro, dragi Edmonde, mada ga nisam skoro video.

— Jeste, on ne izlazi nikud iz svoje sobice.

— To je bar dokaz da mu za vreme vašeg odsustva nije ništa nedostajalo.

Dantes se osmehnu.

— Moj otac je ponosit, gospodine, pa i kad bi mu sve nedostajalo, sumnjam da bi ma šta zatražio od ikoga na svetu, osim od boga.

— Pa lepo! Ali posle te prve posete, mi računamo na vas.

— Oprostite mi još jedanput, gospodine Morele, ali posle ove prve posete imam da učinim još jednu, koja mi je isto toliko draga.

— Ah, zaista, Dantese, zaboravio sam da u Katalanu ima neko ko vas očekuje verovatno sa isto toliko nestrpljenja kao i vaš otac: to je lepa Mercedes.

Dantes se osmehnu.

— Ah, ah, — reče brodovlasnik — sad se više ne čudim što je ona došla triput da me pita za novosti o Faraonu. Vraga, Edmonde, vi niste za žaljenje, i imate u njoj lepu draganu!

— Ona nije moja dragana, gospodine, — reče ozbiljno mladi moreplovac. — Ona je moja verenica.

— To je ponekad jedno isto — reče brodovlasnik smejući se.

— Ali ne za nas, gospodine, — odgovori Dantes.

— Dobro, dobro, dragi Edmonde, — nastavi brodovlasnik — neću duže da vas zadržavam. Vi ste sasvim dobro vodili moje poslove, pa treba i ja vama da dam punu slobodu da svršavate svoje. Je li vam potreban novac?

— Nije, gospodine. Sačuvao sam sve svoje plate za vreme putovanja, a to će reći skoro za tri meseca.

— Vi ste uredan mladić, Edmonde.

— Dodajte tome da ja imam siromašnog oca, gospodine Morele.

— Da, da, znam ja da ste vi dobar sin. Idite da posetite svoga oca. I ja imam sina, pa bih se jako ljutio na onoga koji bi ga posle tri meseca putovanja zadržao daleko od mene.

— Onda dopuštate? — reče mladić pozdravljajući.

— Da, ako nemate više ništa da mi kažete.

— Ne.

— Nije li vam kapetan Lekler na samrti dao jedno pismo za mene?

— Bilo mu je nemoguće da piše, gospodine. Ali me to podseća da ću morati da tražim od vas odsustvo od dve nedelje dana.

— Za vaše venčanje?

— Najpre radi toga, a zatim da bih otišao do Pariza.

— Dobro, dobro! Uzećete odsustva koliko hoćete, Dantese. Za istovarivanje lađe biće nam potrebno najmanje šest nedelja, a novo putovanje neće moći da počne pre tri meseca… Samo, kroz tri meseca će biti potrebno da budete ovde, jer Faraon — nastavi brodovlasnik lupnuvši po ramenu mladog moreplovca — neće moći da otputuje bez svoga kapetana.

— Bez svoga kapetana! — uzviknu Dantes radosnih očiju. — Pazite šta time kažete, gospodine, jer ste ovim zadovoljili najskrivenije nade moga srca. Da nije vaša namera da me naimenujete za kapetana Faraona?

— Kad bih ja bio sam, pružio bah vam ruku, dragi Dantese, i rekao bih vam: "Stvar je svršena". Ali ja imam jednog ortaka, a vi znate italijansku poslovicu: Ko ima ortaka, ima i gazdu. Pa ipak je polovina toga posla gotova, pošto od dva glasa već imate jedan za sebe. Oslonite se na mene da dobijete i onaj drugi, a ja ću se potruditi što bolje mogu.

— Oh, gospodine Morele, — uzviknu mladi moreplovac hvatajući suznih očiju brodovlasnika za ruke. — Gospodine Morele, ja vam zahvaljujem u ime svoga oca i Mercedes.

— Dobro, dobro, Edmonde. Za dobre ljude postoji bog na nebu, nego šta! Idite da se vidite sa svojim ocem i sa Mercedes, pa posle toga dođite k meni na razgovor.

— Ali, zar nećete da vas vratim na obalu?

— Ne, hvala; ostaću da pregledam račune sa Danglarom. Jeste li bili njim zadovoljni za vreme putovanja?

— To zavisi kakav smisao pridajete tome pitanju, gospodine. Ako mislite na dobro drugarstvo, onda ne, jer mislim da me on ne voli od onoga dana kad sam načinio glupost pa sam mu, posle jedne naše svađe, predložio da se zaustavimo desetak minuta na ostrvu Monte Kristo i da se tamo razračunamo. Pogrešio sam što sam mu to predložio, a on je imao pravo što je taj predlog odbio. A ako tim pitanjem mislite na njega kao na računovođu, onda mislim da mu se nema šta zameriti i da ćete biti zadovoljni njegovim načinom rada.

— Ali, — zapita brodovlasnik — recite, Dantese, kad biste vi bili kapetan Faraona, da li biste rado zadržali Danglara pored sebe?

— Bio ja kapetan ili njegov zamenik, gospodine Morele, — odgovori Dantes — ja ću uvek imati najvećih obzira prema onima koji uživaju poverenje mojih brodovlasnika.

— Dobro, dobro, Dantese, vidim da ste u svakom pogledu valjan mladić. Neću da vas duže zadržavam. Idite, jer vidim da jedva čekate da pođete.

— Znači da sam dobio odsustvo? — zapita Dantes.

— Idite vi samo kad vam kažem.

— Dopuštate li da uzmem vaš čamac?

— Uzmite.

— Doviđenja, gospodine Morele, i hvala vam po hiljadu puta.

— Doviđenja, dragi Edmonde, i želim vam svaku sreću.

Mladi moreplovac skoči u čamac, sede na krmu i naredi da se pristane kod Kanebijere. Dva mornara polegoše odmah na vesla, i čamac pojuri što je brže mogao, provlačeći se između hiljadu lađica koje su zakrčavale uzan prolaz što vodi između dva reda brodova od ulaza u pristanište do Orleanskog keja.

Brodovlasnik ga je pratio pogledom osmehujući se sve do obale, vide ga kako iskoči na ploče pristaništa i kako se odmah izgubi u šarenoj gomili koja od pet sati ujutru do devet uveče vrvi po onoj čuvenoj ulici Kanebijer, kojom se današnji Fokejci toliko ponose da kažu najozbiljnije i sa onim naglaskom koji toliko ističe sve što oni kažu: "Kad bi Pariz imao Kanebijeru, Pariz bi bio mali Marselj".

Kad se okrete, brodovlasnik vide iza sebe Danglara, koji je prividno očekivao njegove naredbe, ali je uistini, kao i on, pratio pogledom mladog moreplovca.

Samo, bila je velika razlika u izrazu tih dvaju pogleda koji su pratili istoga čoveka.

2. OTAC I SIN

Ostavimo Danglara neka se bori sa zloduhom mržnje i neka pokušava da protiv svoga druga došapne neku zlobnu sumnju na uvo brodovlasniku, pa pođimo za Dantesom, koji, pošto je prošao čitavom dužinom Kanebijere, zađe u ulicu Noaj, uđe u jednu kućicu na levoj strani Mejlanskih aleja, pope se brzo na četvrti sprat mračnim stepenicama, pa pridržavajući se za ogradu stepenica jednom rukom, a utišavajući snažno kucanje svoga srca drugom, zaustavi se pred jednim odškrinutim vratima kroz koja se mogla potpuno sagledati unutrašnjost jedne sobice.

To je bila sobica u kojoj je stanovao Dantesov otac.

Vest o dolasku Faraona ne beše još doprla do starca, koji je baš tada, stojeći na stolici, drhtavom rukom podupirao nekoliko dragoljuba pomešanih sa paviti koji su se puzali duž ogradice na njegovom prozoru.

Odjednom on oseti kako ga neko obuhvati oko pasa, i jedan dobro poznati glas uzviknu iza njega:

— Oče, dobri moj oče!

Starac uzviknu i okrete se; zatim, videći svog sina, baci mu se u naručje, sav uzdrhtao i potpuno bled.

— Šta ti je, oče? — uzviknu mladić zabrinuto. — Da nisi bolestan?

— Ne, ne, dragi Edmonde, sine moj, dete moje, nisam; ali te nisam očekivao, te radost, uzrujanost što te vidim tako iznenada… Ah, bože moj! Čini mi se da ću umreti!

— E, pa priberi se, oče! To sam zaista ja! Svet kaže da radost ne zadaje bol, i eto zašto sam ušao ovamo bez pripreme. Hajde, osmehni mi se umesto što me sad tako gledaš unezverenih očiju. Ja sam se vratio, i sad ćemo biti srećni.

— Ah, utoliko bolje, sine! — nastavi starac. — Ali, kako ćemo biti srećni? Znači da me više nećeš ostavljati? Hajde, objasni mi svoju sreću!

— Neka mi bog oprosti — reče mladić — što se radujem sreći koja je zasnovana na žalosti jedne porodice! Ali, sam bog zna da nikad ne bih poželeo takvu sreću. Ona je došla, i ja nemam snage da se zbog nje žalostim: čestiti kapetan Lekler je umro, oče, i verovatno da ću uz pripomoć gospodina Morela ja zauzeti njegovo mesto. Razumeš li sad, oče? Kapetan broda u dvadesetoj godini, sa sto zlatnika plate i udelom u zaradi! Zar to nije više nego što je zaista mogao očekivati jedan siromašan mornar kao što sam ja?

— Jeste, sine, jeste, zaista — reče starac. — To je sreća.

— Zato hoću da prvim novcem što ga budem primio vi dobijete jednu kućicu sa baštom u kojoj ćete gajiti svoje dragoljube, paviti i orlove nokte… Ali, šta ti je oče? Izgleda kao da ti je pozlilo?

— Strpi se, strpi se, neće biti ništa!

I kako ga je snaga izdavala, starac se zaturi unazad.

— Hajde, hajde! — reče mladić — popijte malo vina, oče. To će vas okrepiti. Gde držite vino?

— Ne, hvala, nemoj tražiti; nije mi potrebno — reče starac, pokušavajući da zadrži svog sina.

— Treba, treba, oče, pokaži mi gde je. I on otvori dva ili tri ormana.

— Uzalud… — reče starac. — Nema više vina.

— Kako to, nema više vina! — reče Dantes i poblede sad on. Gledao je čas u upale i blede obraze starčeve, a čas u prazne ormane. — Kako to, nema više vina! Da li vam možda nije nedostajalo novaca, oče?

— Nije mi ništa nedostajalo, pošto si ti sad ovde — reče starac.

— Pa ipak, — promuca Dantes otirući znoj što mu je tekao sa čela — ipak, ja sam vam bio ostavio dvesta franaka pre tri meseca kad sam pošao na put.

— Jeste, jeste, Edmonde, to je istina; ali si bio zaboravio pri polasku jedan mali dug našem susedu Kadrusu. On me je na to podsetio i rekao da će ako ja ne platim za tebe, otići da se naplati od gospodina Morela. I onda, razumećeš, bojeći se da ti to ne naškodi…

— Pa?

— Pa, eto, platio sam ja.

— Ali, — uzviknu Dantes — ja sam dugovao Kadrusu sto i četrdeset franaka.

— Jeste — promuca starac.

— I vi ste ih dali od onih dvesta franaka koje sam vam ja ostavio?

Starac klimnu glavom.

— Znači da ste živeli tri meseca sa šezdeset franaka! — prošapta mladić.

— Pa ti znaš kako su male moje potrebe — reče starac.

— Oh, bože moj, bože moj, oprosti mi! — uzviknu Edmond padajući na kolena pred tim dobrim čovekom.

— Šta to činiš?

— Oh, vi ste me ojadili!

— Eh, ti si ovde —i reče starac osmehujući se. — Sad je sve zaboravljeno, jer je sad sve dobro.

— Jeste, evo me — reče mladić —evo me, sa lepom budućnošću pred sobom i nešto novaca. Evo, oče, — reče on —uzmi, uzmi i pošalji da se odmah donese nešto.

— I on izruči na sto svoje džepove, u kojima je bilo dvadesetak zlatnika, pet ili šest talira od pet franaka i sitan novac.

Lice staroga Dantesa razvedri se.

— Čije je sve to? — reče.

— Pa, moje!.. Tvoje!.. Naše!.. Uzmi, kupi hrane, budi srećan, a sutra će ih biti još.

— Polako, polako, — reče starac osmehujući se. — Ako dopustiš, ja ću se umereno koristiti tvojom kesom, jer bi svet pomislio, kad bi me video da kupujem mnogo stvari odjednom, da sam morao čekati na tvoj povratak pa da mogu kupovati.

— Čini kako hoćeš, ali pre svega uzmi jednu služavku, oče. Ja neću da ti i dalje budeš sam. Imam krijumčarene kafe i odličnog duvana u jednoj maloj putničkoj torbi na dnu broda, i ti ćeš to već sutra dobiti. Ali, pst! Evo nekoga.

— To je Kadrus, koji je svakako saznao za tvoj dolazak, pa sad verovatno dolazi da ti poželi dobrodošlicu.

— Eto, opet će usne govoriti jedno, dok će srce misliti drugo — prošapta Edmond. — Ali, svejedno, to je sused koji nam je nekada učinio uslugu, pa neka je dobrodošao.

I zaista u trenutku kada je Edmond završavao ovu rečenicu šapatom, u okviru ulaznih vrata pojavi se crna i bradata glava Kadrusa. Bio je to čovek od dvadeset i pet ili dvadeset i šest godina; držao je u ruci komad tkanine, od koga se, pošto je bio krojač, spremao da načini peševe kaputa.

— A, vratio si se, Edmonde? — reče on sa veoma jakim marseljskim naglaskom i širokim osmehom kojim je otkrivao zube bele kao slonovača.

— Kao što vidite, komšija Kadruse, i spreman sam da vam učinim svaku uslugu — odgovori Dantes, skrivajući nedovoljno svoju hladnoču pod ovom ponudom uslužnosti.

— Hvala, hvala! Srećom, meni nije ništa potrebno, već su ponekad čak drugima potrebne moje usluge. (Dantes se trže). Ja to ne kažem zbog tebe, mladiću; ja sam ti pozajmio novaca, i ti si mi ga vratio; tako se radi među dobrim susedima, i sad smo izravnati.

— Nismo nikada izravnati sa onima koji su nas obavezali — reče Dantes. — Jer i kad im ne dugujemo više novac, ipak im dugujemo zahvalnost.

— Zašto da govorimo o tome! Što je bilo, bilo. Bolje da govorimo o tvome srećnom povratku, mladiću. Eto, ja sam bio otišao tek onako na pristanište da dokupim kestenjaste čohe, kad sretoh prijatelja Danglara:

"— Ti u Marselju?

"— Eh, pa dabome — odgovori mi on.

"— A ja sam mislio da si u Smirni.

"— Mogao bih biti i tamo, jer se baš sad otuda vraćam.

"— A Edmond, gde je taj momčić?

"— Pa kod svog oca, svakako"— odgovori Danglar. I onda sam došao — nastavi Kadrus — da sa zadovoljstvom stegnem ruku jednom prijatelju!

— Taj dobri Kadrus; — reče starac — on nas toliko voli.

— Pa razume se da vas volim, i da vas još i cenim, pošto su pošteni ljudi retki! Ali, izgleda da ti postaješ bogataš, mladiću! — nastavi krojač bacajući iskosa pogled na pregršt zlata i srebra što Dantes beše stavio na sto.

Mladić zapazi blesak žudnje koji sevnu u crnim očima njegovoga suseda.

— Eh, bože moj! — reče on nemarno. — Taj novac nije moj. Ja sam izrazio ocu sumnju da li nije za vreme moga odsustva bio lišen nečega, a on — da bi me uspokojio — ispraznio je svoju kesu na sto. Hajde, oče, — nastavi Dantes — vratite taj novac u vašu kesicu, osim ako sad našem susedu Kadrusu nije možda potreban, u kome slučaju mu stoji potpuno na raspoloženju.

— Ne, mladiću, — reče Kadrus — meni nije ništa potrebno, i, bogu hvala, zanat ishranjuje onoga koji radi. Zadrži svoj novac, zadrži ga, jer ga nikad nije suviše; ali sam ti ipak zahvalan na tvojoj ponudi kao da sam se njom koristio.

— Ponudio sam od sveg srca — reče Dantes.

— Ja u to ne sumnjam. Dakle, sad si u najboljim odnosima sa gospodinom Morelom? Ti si umiljat mladić.

— Gospodin Morel je uvek bio dobar prema meni — odgovori Dantes.

— U tom slučaju grešiš što si odbio da ručaš kod njega.

— Kako odbio da ručaš? — prihvati stari Dantes. — Zar te je on bio pozvao na ručak?

— Jeste, oče — odgovori Edmond smešeći se zbog čuđenja koje je izazvalo kod njegovog oca prevelika počast koja mu je ukazivana.

— A zašto si, sine, ti to odbio? — zapita starac.

— Da bih se što pre vratio k vama, oče, — odgovori mladić. — Hitao sam da vas što pre vidim.

— To je svakako bilo neprijatno tome dobrom gospodinu Morelu — nastavi Kadrus. — A kad neko cilja da postane kapetan broda onda greši ako se protivi željama svoga brodovlasnika.

— Ja sam mu objasnio uzrok mom odbijanju, — odgovori Dantes — i on je to razumeo, nadam se.

— Ah, znate, da bi neko postao kapetan broda, treba pomalo da ugađa svojim gospodarima.

— Ja se nadam da ću biti kapetan i bez toga — odgovori Dantes.

— Utoliko bolje, utoliko bolje! To će biti prijatno svima vašim starim prijateljima a ja znam nekoga onamo, iza tvrđave Svetoga Nikole, ko se neće ljutiti zbog toga.

— Mercedes? — reče starac.

— Jeste, oče, — prihvati Dantes — i sa vašim dopuštenjem, sad pošto sam vas video, sada kad znam da ste zdravi i da imate sve što vam je potrebno zamoliću vas za odobrenje da odem u posetu u Katalan.

— Idi, dete moje, — reče stari Dantes — i neka te bog blagoslovi kroz tvoju ženu, kao što je mene blagoslovio kroz moga sina.

— Njegova žena! — reče Kadrus. — Kako vi to hitate, čičaDantese! Čini mi se da ona još nije to.

— Nije, ali po svemu izgleda — odgovori Dantes — da će to uskoro postati.

— Svejedno, svejedno — reče Kadrus. — Dobro si učinio što si pohitao, mladiću.

— A zašto?

— Zato što je Mercedes lepa devojka, a lepe devojke ne oskudevaju u udvaračima; ova naročito, jer je bar njih dvanaestak prate.

— Zbilja? — reče Edmond sa osmehom kroz koji je probijala izvesna zabrinutost.

— O, da, — odgovori Kadrus — i to su sve dobre prilike za udadbu. Ali, znaš, ti ćeš postati kapetan broda, pa tebe već nikako neće odbiti!

— Što znači — prihvati Dantes sa osmehom koji je nedovoljno skrivao njegovu zabrinutost — da kad ne bih bio kapetan…

— Eh, eh! — reče Kadrus.

— Neka, neka, — reče mladić — ja imam lepše mišljenje nego vi o ženama uopšte, a o Mercedes posebno, ubeđen sam da će mi ona ostati verna pa bio ja kapetan ili ne.

— Utoliko bolje, utoliko bolje! — reče Kadrus. — Uvek je dobro kad neko namerava da se ženi da ima poverenja. Ali svejedno; veruj mi, mladiću, ne treba više da gubiš vreme, nego pohitaj i objavi joj svoj dolazak i saopšti joj svoje nade.

— Evo, polazim — reče Edmond.

On zagrli svoga oca, pozdravi Kadrusa glavom i iziđe.

Kadrus ostade još malo; zatim, oprostivši se sa starim Dantesom, siđe i otide da nađe Danglara, koji ga je očekivao na uglu ulice Senak.

— Šta je, — reče Danglar — jesi li ga video?

— Sad sam se baš rastao od njega — reče Kadrus.

— A da li ti je govorio nešto o svojoj nadi da postane kapetan?

— On o tome govori kao da je to već gotovo.

— Polako! — reče Danglar. — On se malo suviše žuri, čini mi se.

— Eh, pa izgleda da mu je to obećao gospodin Morel.

— I on je sad veoma radostan?

— Čak je zbog toga i drzak. Ponudio mi je svoje usluge kao da je on nekakva velika ličnost; nudio mi je da mi pozajmi novac, kao da je neki bankar.

— I vi ste to odbili?

— Pa razume se; mada sam mogao to i da primim, pošto sam mu ja stavio u ruku prve srebrnjake kojima je rukovao u svome životu. Ali sad gospodinu Dantesu neće više niko biti potreban, jer će postati kapetan.

— Eh, — reče Danglar — on to još nije.

— Bogami, bolje da to i ne postane, — reče Kadrus — jer inače neće čovek moći s njim ni da razgovara.

— Pa, ako bismo mi hteli, — reče Danglar — on bi ostao ono što je, pa bi čak možda postao i nešto manje nego što je sad.

— Šta ti to govoriš?

— Ništa, ja to govorim za sebe. A on je još uvek zaljubljen u lepu Katalonku?

— Zaljubljen do ušiju. Otišao je k njoj. Ali, ili se ja jako varam, ili će on imati neprijatnosti na toj strani.

— Objasni to što kažeš.

— Eh, čemu to?

— Važnije je to nego što ti misliš. Ti ne voliš Dantesa zar ne?

— Ja ne volim nadmene ljude.

— E, pa onda mi kaži šta znaš o Katalonki!

— Ne znam ništa pouzdano. Samo, video sam neke pojave zbog kojih mislim, kao što sam ti rekao, da će budući kapetan imati neprijatnosti na putu ka Starim bolnicama.

— A šta si video? Hajde, pričaj.

— E, pa eto, video sam da uvek kad Mercedes odlazi u varoš, nju prati jedan snažan momak Katalonac, crnih očiju, rumena lica, veoma mrk i veoma vatren, i da ga ona naziva rođakom.

— Gle, zbilja! A misliš li ti da joj se taj rođak udvara?

— Ja to pretpostavljam, jer koga vraga može činiti jedan momak od dvadeset godina sa jednom lepom devojkom od sedamnaest?

— I ti kažeš da je Dantes otišao u Katalan?

— Pošao je ispred mene.

— Ako bismo i mi pošli na istu stranu, mogli bismo se zaustaviti kod Rezerve i tamo, uz čašu malgeskog vina, očekivati novosti.

— A ko bi nam ih saopštio?

— Mi bismo bili ha ulici, te bismo po Dantesovom licu videli šta se dogodilo.

— Hajdemo — reče Kadrus. — Ali ti ćeš platiti piće?

— Razume se — odgovori Danglar.

I obojica se uputiše brzim korakom ka označenom mestu. Kad stigoše tamo, naručiše da im se donese boca vina i dve čaše.

Čiča-Pamfil reče da je video pre nepunih desetak minuta Dantesa kad je prošao tuda.

Znajući pouzdano da je Dantes u Katalanu, oni sedoše ispod mladog lišća platana i javora, u čijim je granama veselo jato ptica slavilo prve lepe prolećne dane.

3. KATALAN

Na sto koraka od mesta gde su dva prijatelja, pogleda uprtih u daljinu i načuljenih ušiju, iskapljivali penušavo malgesko vino, uzdizalo se — pozadi jednog golog brežuljka izgrizenog suncem i severcem — selo Katalan.

Jednoga dana pošla je iz Španije jedna tajanstvena grupa naseljenika i pristala uz obalu rta na kome i danas živi. Ona je došla iz nepoznatoga mesta i govorila je nepoznatim jezikom. Jedan od njenih starešina, koji je razumevao provansalski jezik, zatraži od opštine grada Marselja da im pokloni taj goli i neplodni rt na koji oni behu, poput antičkih mornara, izvukli na obalu svoje barke. Njegovoj molbi iziđoše u susret, i posle tri meseca, okolo dvanaest ili petnaest barki koje behu dovezle te morske čergare uzdizalo se jedno seoce.

To selo, sagrađeno na čudan i živopisan način, pola mavarsko pola španjolsko, jeste isto ono koje je danas nastanjeno potomcima tih ljudi i oni govore jezikom svojih otaca. I posle tri ili četiri stoleća oni su još uvek ostali verni tome malom rtu na koji su se sručili kao jato morskih ptica, ne mešajući se ni u čemu sa marseljskim stanovništvom, sklapajući brakove između sebe i sačuvavši običaje i nošnju svoje postojbine, kao što su sačuvali i njen govor.

Potrebno je da čitaoci pođu sa nama jedinom ulicom toga seoceta i da uđu sa nama u jednu od onih kuća kojima je sunce spolja dalo onu lepu boju uvelog lišća što se vidi na svima zgradama toga kraja, a iznutra rapavu prevlaku bele boje, koja je jedini ukras španskih domova.

Jedna stasita devojka kose crne kao gar, očiju umilnih kao u gazele stajala je naslonjena leđima na sobni zid i svojim tankim prstima antičkog oblika gnječila jedan struk nevinog vresa čupkajući sa njega cvetiće, čiji su otpaci već ležali u gomili na podu. Osim toga, njene mišice gole do lakata i njene preplanule ruke, koje su izgledale kao da su izmodelirane poput ruku Venere iz Arla, podrhtavale su od nekakvog grozničavog nestrpljenja i ona je lupkala u pod svojim vitkim i ispupčenim stopalom, te se nazirao čist, ponosan i smeo oblik njene noge, utegnute u čarapu od crvenog pamučnog konca sa sivim i plavim uglastim šarama.

Na tri koraka od nje, sedeći na stolici koju je ljuljao naglim pokretima i nalakćen na stari crvotočni sto, jedan visok mladić od dvadeset do dvadeset i dve godine posmatrao ju je sa licem na kome su se borile zabrinutost i srdžba. Njegove oči su ispitivale, ali je čvrst i prav pogled devojčin gospodario njenim sagovornikom.

— Pa eto, Mercedes, — govorio je mladić — uskoro će opet Duhovi, a to je trenutak za svadbu; odgovorite mi!

— Ja sam vam već sto puta odgovorila, Fernando, i vi mora da ste zbilja svoj sopstveni neprijatelj kad me i dalje pitate!

— Pa lepo! Ponovite to opet, preklinjem vas, ponovite opet, da bih uspeo da u to poverujem. Recite mi po stoti put da odbijate moju ljubav, koju je vaša mati odobravala; ubedite me sasvim da se vi igrate mojom srećom, da moj život ili moja smrt za vas ništa ne znače. Ah, bože moj, bože moj! Sanjati deset godina da ću postati vaš muž, Mercedes, pa izgubiti tu nadu koja je bila jedini cilj moga života!

— Ja bar nisam nikad hrabrila tu vašu nadu, Fernando, — odgovori Mercedes. — vi nemate da mi zamerite ni kakvu koketeriju prema vama. Uvek sam vam govorila: "Volim vas kao brata, ali ne tražite nikada od mene nešto drugo osim toga sestrinskog prijateljstva, jer moje srce pripada drugome." Zar vam nisam uvek tako govorila, Fernando?

— Jeste, ja to znam dobro, Mercedes — odgovori mladić. — Jeste, vi ste mi učinili svirepu čast da budete iskreni. Ali, zar vi zaboravljate da među Kataloncima važi sveti zakon da se žene i udaju među sobom?

— Varate se, Fernando, to nije zakon, to je samo običaj; i verujte mi, bolje je da ne prizivate taj običaj u svoju korist. Vas nisu uzeli prilikom regrutovanja, Fernande, i sloboda koju su vam ostavili samo je prosta trpeljivost; svakoga trenutka vas mogu pozvati pod zastavu. Kad postanete vojnik, šta biste činili sa mnom, sa jednom sirotom devojkom bez roditelja, jadnom, bez imanja, čija se jedina imovina sastoji od jedne kolibe u ruševinama, gde visi nekoliko pocepanih mreža, bedno nasledstvo što ga je moj otac ostavio mojoj majci, a moja majka meni? Pomislite, Fernando, da od pre godinu dana, otkako je ona umrla, ja živim skoro od milostinje svojih sugrađana! Ponekad se vi činite kao da sam vam ja od koristi, a to zato da biste imali prava da podelite sa mnom ribu koju ste ulovili, i ja to primam, Fernando zato što ste vi sin jednoga brata moga oca, zato što smo zajedno odrasli, a još više zato što bi vam, više od svega, zadalo suviše bola ako bih vas odbila. Ali ja osećam dobro da riba koju ja nosim da prodam i da dobijem novac kojim kupujem konoplju da predem, ja osećam dobro, Fernando, da je to milostinja.

— A šta mari, Mercedes, ako vi, mada sirota i usamljena, odgovarate mojim željama više nego ćerka najponositijeg brodovlasnika ili najbogatijeg bankara iz Marselja! Šta treba ljudima kao što sam ja? Čestita žena i dobra domaćica. Gde ću ja naći bolju od vas i u jednom i u drugom pogledu?

— Fernando, — odgovori Mercedes vrteći glavom — žena postaje rđava domaćica i ne može da jemči da će ostati poštena žena kad voli drugog čoveka a ne svog muža. Zadovoljite se mojim prijateljstvom, jer, ponavljam vam, to je sve što vam mogu obećati, a ja obećavam samo ono što znam pouzdano da mogu dati.

— Da razumem to — reče Fernando. — Vi podnosite strpljivo svoju bedu, ali se bojite da ja ne zapadnem u nju. E, vidite, Mercedes, kad biste me vi voleli, ja bih okušao sreću; vi biste mi doneli sreću, i ja bih postao bogat: ja mogu da proširim svoj ribarski posao; mogu da stupim za pomoćnika u neku trgovinu; mogu i sam da postanem trgovac!

— Ne možete vi pokušati ništa od svega toga, Fernando. Vi ste vojni obveznik, a što ste ostali u Katalanu, to je stoga što nije ratno stanje. Ostanite, dakle, ribar; ne bavite se snovima zbog kojih bi vam se stvarnost mogla učiniti još strašnijom, i zadovoljite se mojim prijateljstvom, pošto vam ne mogu dati nešto drugo.

— Zbilja, Mercedes, vi ste u pravu. Ja ću biti mornar; umesto odela naših otaca, koje vi prezirete, nosiću šešir od lakovane kože, prugastu košulju i plavu bluzu sa kotvama na dugmadima. Zar ne treba da je neko tako obučen pa da vam se sviđa?

— Šta hoćete time da kažete? — zapita Mercedes bacajući jedan zapovednički pogled. — Šta hoćete time da kažete? Ne razumem vas.

— Hoću da kažem Mercedes, da ste tako strogi i tako svirepi prema meni samo stoga što očekujete nekog koji je tako obučen. Ali onaj koga vi očekujete možda je nestalan, a ako on to nije, onda je more nestalno za njega.

— Fernando, — uzviknu Mercedes — mislila sam da ste dobri, ali sam se varala! Fernando, vi imate zlo srce, kad prizivate u pomoć svojoj ljubomori gnev božji! E pa lepo, jeste, neću da krijem: ja očekujem i volim onoga na koga vi mislite, pa i ako se on ne vrati, umesto da se tužim na tu nestalnost koju vi spominjete, ja ću reći da je on umro voleći me.

Mladi Katalonac se trže besno.

— Ja vas razumem, Fernando, vi ćete kriviti njega što vas ja ne volim; vi ćete ukrstiti svoj katalonski nož sa njegovim bodežom! A šta će vam to koristiti? Da izgubite moje prijateljstvo ako budete pobeđeni, ili da vidite kako se moje prijateljstvo pretvara u mržnju ako pobedite. Verujte mi, zapodevati svađu sa nekim čovekom je rđav način da se dopadne ženi koja voli tog čoveka. Ne, Fernando, vi nećete dopustiti da vas povuku vaše zle misli. Kad već ne možete da me imate za ženu, zadovoljićete se da me imate za prijateljicu i sestru. A uostalom, — dodade ona očiju zamagljenih i punih suza — pričekajte, pričekajte, Fernando; vi ste sami kazali maločas da je more podmuklo, a već je četiri meseca otkako je on otputovao; za ta četiri meseca ja sam izbrojala dosta bura na moru!

Fernando ostade neosetljiv; on ne pokuša da utre suze koje su se kotrljale niz Mercedesine obraze; pa ipak, za svaku od tih suza on bi dao čašu svoje krvi; ali su te suze tekle za drugoga.

On ustade, prođe kroz kolibu i vrati se, pa stade pred Mercedes, mrka pogleda i stisnutih pesnica.

— Hajde, Mercedes, — reče on — odgovorite još jedanput: jeste li se na to čvrsto odlučili?

— Ja volim Edmonda Dantesa — reče hladno devojka — i niko drugi osim Edmonda neće biti moj muž.

— I volećete ga uvek?

— Dokle god budem živa.

Fernando obori glavu kao obeshrabren čovek, pusti jedan uzdah koji je ličio na ječanje, zatim odjednom diže glavu, pa stisnutih zuba i raširenih nozdrva reče:

— Ali ako je on umro?

— Ako je on umro umreću i ja.

— Ali ako vas on zaboravi?

— Mercedes! — viknu jedan veseo glas izvan kuće. — Mercedes!

— Ah! — uzviknu devojka kliknuvši od radosti i poletevši puna ljubavi. — Sad vidiš da me nije zaboravio, pošto se, eto, vraća!

I ona jurnu ka vratima, pa ih otvori i viknu:

— Hodi, Edmonde! Evo me!

Fernando, bled i uzdrhtao, ustuknu kao što čini putnik kada ugleda zmiju, pa naišavši na svoju stolicu, pade na nju.

Edmond i Mercedes bili su u zagrljaju. Žarko Marseljsko sunce koje je prodiralo kroz otvorena vrata zasulo ih je talasom svetlosti. Isprva oni nisu videli ništa od onoga što ih okružuje. Neizmerna sreća izdvajala ih je od ostalog sveta i oni su govorili samo onim isprekidanim rečima koje izražavaju polete jedne tako usplamtele radosti da izgleda da su izrazi bola.

Odjednom Edmond spazi mračno lice Fernandovo, koje se u senci ocrtavalo bledo i zloslutno. Jednim pokretom, koga nije ni sam bio svestan, mladi Katalonac je držao ruku na nožu zadenutom za pojas.

— Ah, oprostite — reče Dantes namrštivši se takođe. — Nisam bio zapazio da nas je troje.

Zatim, okrenuvši se Mercedesi, zapita:

— Ko je taj gospodin?

— Gospodin će biti vaš najbolji prijatelj, Dantese, jer on je moj prijatelj, moj rođak, moj brat. To je Fernando, a to će reći čovek koga posle vas, Edmonde, volim najviše na svetu. Zar ga ne poznajete?

— Ah, da, poznajem ga — reče Edmond.

I ne puštajući Mercedes, čiju je ruku držao stegnutu u svojoj, on pruži srdačnim pokretom svoju drugu ruku Kataloncu.

Ali Fernando, i ne pomišljajući da odgovori na taj prijateljski pokret, ostade nem i nepomičan kao kip.

Tada Edmond pređe ispitivačkim pogledom sa Mercedes, uzbuđene i uzdrhtale, na Fernanda, mračnog i zlokobnog.

Taj jedan pogled otkri mu sve.

Ljutnja mu planu na licu.

— Nisam znao da sam se toliko žurio da dođem k vama, Mercedes, da bih ovde naišao na jednog neprijatelja.

— Neprijatelja! — uzviknu Mercedes pogledavši gnevno u svoga rođaka. — Neprijatelja u mojoj kući, kažeš ti, Edmonde! Kad bih ja to verovala, uzela bih te pod ruku i otišla u Marselj, ostavljajući ovu kuću da se više nikad u nju ne vratim.

Fernandovo oko blesnu kao munja.

— I kad bi tebe zadesila nesreća, moj Edmonde, — nastavi ona sa istom neumoljivom hladnoćom koja je pokazivala Fernandu da je ta devojka pronikla do dna njegove kobne misli — ako bi se tebi dogodila nesreća, ja bih se popela na rt Moržion i bacila na stene strmoglavce.

Fernando užasno poblede.

— Ali ti si se prevario, Edmonde, — nastavi ona — ti nemaš ovde nikakvog neprijatelja; ovde je samo Fernando, moj brat, koji će ti stegnuti ruku kao odanom prijatelju. — I pri ovim rečima devojka okrete svoje odlučno lice ka Kataloncu, koji kao opčinjen tim pogledom priđe polako Edmondu i pruži mu ruku.

Njegova mržnja slična nemoćnom ali ipak besnom talasu, slomila se o moć koju je ta žena imala nad njim.

Ali tek pošto je dodirnuo Edmondovu ruku, on oseti da je učinio sve što je mogao učiniti, te jurnu iz kuće.

— Oh! — uzviknu on trčeći kao pomaman i hvatajući se rukama za kosu. — Oh, ko će me osloboditi ovoga čoveka? Teško meni! Teško meni!

— Hej, Katalonče! Hej, Fernando! Kuda juriš? — reče jedan glas.

Mladić se naglo zaustavi, pogleda oko sebe i spazi Kadrusa kako sedi za stolom sa Danglarom pod svodom od zelena lišća.

— Hej! — reče Kadrus — zašto nećeš da dođeš k nama? Zar ti se toliko žuri da nemaš vremena da se pozdraviš sa svojim prijateljima?

— A naročito kad oni imaju pred sobom još jednu skoro punu bocu — dodade Danglar.

Fernando pogleda u ta dva čoveka tupo i ne odgovori ništa.

— Izgleda sasvim pokunjen — reče Danglar gurajući kolenom Kadrusa. — Da se mi nismo prevarili, te da, suprotno našem predviđanju, Dantes ne pobedi?

— Eh, treba videti — reče Kadrus.

Pa okrenuvši se mladiću, reče:

— E, pa šta je, Katalonče, jesi li se rešio?

Fernando obrisa znoj koji mu se slivao sa čela i uđe polako pod hladnjak, čiji hlad kao da malo povrati mir njegovim živcima, a svežina malo prijatnosti njegovom iserpenom telu.

— Dobar dan! — reče on. — Vi ste me zvali, zar ne?

I on se sruči više nego što sede na jednu od stolica koje su bile oko stola.

— Pozvao sam te zato što si trčao kao mahnit i zato što sam se pobojao da ne odeš i ne skočiš u more — reče smejući se Kadrus. — Šta, vraga! Kad neko ima prljatelja, to nije samo radi toga da bi mu ponudio čašu vina već i zato da bi ga sprečio da ne popije tri ili četiri litra vode.

Fernando pusti jedan uzdah koji je ličio na jecaj i obori glavu na šake ukrštene na stolu.

— E, slušaj! Hoćeš li da ti ja kažem, Fernando — nastavi Kadrus, započinjući razgovor sa onom grubom naglošću prostih ljudi koji zbog radoznalosti zaborave na svako lukavstvo. — Slušaj, ti ličiš na postiđenog ljubavnika.

I on proprati ovu šalu glasnim smehom.

— Eh, — odgovori Danglar — momak skrojen kao što je ovaj ne treba da bude nesrećan u ljubavi. Ti se to samo šališ, Kadruse.

— Ne, bogme — prihvati ovaj. — Bolje slušaj kako uzdiše. Hajde, hajde, Fernando, — reče Kadrus — digni nos i odgovori nam, jer nije lepo ne odgovarati prijateljima koji nas pitaju za zdravlje.

— Moje zdravlje je dobro — reče Fernand stežući pesnice, ali ne dižući glavu.

— Ah, vidiš, Danglare, — reče Kadrus namigujući okom na svog prijatelja — evo u čemu je stvar: Fernando, koga vidiš ovde i koji je dobar i čestit Katalonac, jedan od najboljih ribara u Marselju, zaljubljen je u jednu lepu devojku koja se zove Mercedes. Ali, na nesreću, izgleda da je ta lepa devojka zaljubljena u drugog kapetana Faraona. A kako je Faraon baš danas ušao u pristanište, onda valjda razumeš?

— Ne, ja ne razumem — reče Danglar.

— Jadni Fernando mora biti da je dobio otkaz — nastavi Kadrus.

— Dobro, pa šta s tim? — reče Fernando dignuvši glavu i pogledavši Kadrusa kao čovek koji traži nekoga na kome bi iskalio svoj gnev. — Mercedes ne zavisi ni od koga, zar ne? I ona je slobodna da voli koga ona hoće.

— Ah, ako ti tako uzimaš tu stvar, onda je to nešto drugo! — reče Kadrus. — Ja sam verovao da si ti pravi Katalonac, a meni su pričali da Katalonci ne dopuštaju da ih neki suparnik istisne. Čak su mi govorili da je Fernando strahovit u svojoj osveti.

Fernando se osmehnu žalostivo.

— Zaljubljen čovek nije nikada strahovit — reče on.

— Jadni mladić! — prihvati Danglar, praveći se da sažaljeva mladića iz dubine duše. — Šta ćeš? On se nije nadao da će videti Dantesa kako se odjednom vraća. Mislio je da je možda mrtav, neveran, ko zna? Te su stvari utoliko bolnije ukoliko nas zadese iznenada.

— A, bogme, u svakom slučaju, — reče Kadrus, koji je pio dok je govorio i na koga je opojno malgesko vino počinjalo da dejstvuje — u svakom slučaju Fernando nije jedini kome smeta srećan dolazak Dantesa, zar ne, Danglare?

— Nije, to si tačno rekao, i ja bih skoro smeo da kažem da će mu to doneti nesreću.

— Ali, svejedho, — nastavi Kadrus nalivajući jednu čašu vina Fernandu i puneći po osmi ili deseti put svoju, dok je Danglar jedva i srknuo iz svoje — svejedno, on se ipak ženi Mercedes, lepom Mercedes; on se barem vratio radi toga.

Za to vreme je Danglar obuhvatio pronicljivim pogledom mladića, na čije su srce Kadrusove reči padale kao rastopljeno olovo.

— A kad će biti svadba? — zapita on.

— O, to još nije svršena stvar! — promrmlja Fernando.

— Nije, ali će biti, — reče Kadrus — isto tako sigurno kao što će Danglar biti kapetan Faraona, zar ne, Danglare?

Danglar uzdrhta na ovaj neočekivani ubod, pa se okrete Kadrusu i poče sad da ispituje njegovo lice da bi video je li taj napad bio unapred smišljen; ali on zapazi samo zavist na tome licu već skoro otupelom od pijanstva.

— E, pa onda, — reče on puneći čaše — pijmo u zdravlje kapetana Dantesa, muža lepe Katalonke.

Kadrus prinese čašu ustima otromelom rukom i iskapi je odjednom. Fernand uze svoju čašu i razbi je o zemlju.

— E, e, e! — reče Kadrus — Šta ja to vidim onamo, na vrhu brežuljka, u pravcu Katalana? Pogledaj, Fernando, ti imaš bolji vid od mene. Čini mi se da ja već ne vidim jasno, jer, znaš, vino je podlo: rekao bi čovek da su to dvoje zaljubljenih koji idu jedno pored drugoga držeći se za ruku. Neka mi bog oprosti, ali oni i ne slute da ih mi vidimo i eno ih gde se ljube!

Danglar nije gubio iz vida nijedan znak duševnih muka Fernandovih, čije se lice naglo krivilo.

— Poznajete li ih vi, gospodine Fernando? — reče on.

— Da — odgovori ovaj potmulim glasom. — To su gospodin Edmond i gospođica Mercedes.

— A, vidi molim te, — reče Kadrus — a ja ih nisam poznao! Ej, Dantese! Ej, lepa devojko! Hodite ovamo i recite nam kad će biti svadba, jer ovaj gospodin Fernando je tako tvrdoglav da neće to da nam kaže.

— Hoćeš li ćutati! — reče Danglar, čineći se kao da zadržava Kadrusa, koji se sa pijaničkom upornošću naginjao izvan hladnjaka. — Potrudi se da se držiš uspravno, a ostavi zaljubljene neka se na miru vole. Evo, pogledaj gospodina Fernanda, pa se ugledaj na njega: on je razuman čovek.

Možda je Fernando, razdražen do vrhunca, podbadan od Danglara kao bik malim kopljima, hteo najzad da jurne, jer se već bio digao i izgledalo je da prikuplja snagu kako bi skočio na svog suparnika. Ali Mercedes, nasmejana i prava, podiže lepu glavu i zablista svojim bistrim pogledom. Tada se Fernando seti njezine pretnje da će umreti ako Edmond umre, te ponovo pade obeshrabren na svoju stolicu.

Danglar pogleda jedno za drugim ta dva čoveka: jednoga zaglupelog od pijanstva, i drugoga savladanog ljubavlju.

— Ja neću ništa izvući od ova dva zvekana — promrmlja on — i sve mi se čini da se ja ovde nalazim između jednog pijanice i jednog plašljivca, jer evo jednog zavidljivca koji se opija vinom, dok bi trebalo da se opija žuči; a evo i jednog velikog glupaka kome su oteli devojku ispred nosa i koji se zadovoljava da plače i da se žali kao kakvo dete. A međutim, taj ima oči plamena kao oni španjolci, Sicilijanci i oni Klabrezi koji umeju tako dobro da se svete; taj ima pesnice kojima bi mogao da razmrska glavu volu isto tako sigurno kao mesarski malj. Zbilja, Edmondova sudbina će pobediti. On će se oženiti tom lepom devojkom, biće kapetan broda i rugaće nam se. Osim ako… (jedan bled osmeh ocrta se na Danglarovim usnama), osim ako se ja u to ne umešam — dodade on.

— Hej! — vikao je i dalje Kadrus upola uspravljen i sa pesnicama na stolu. — Hej, Edmonde, zar ti ne vidiš svoje prijatelje, ili si možda već postao suviše ohol da bi razgovarao s njima?

— Ne, dragi moj Kadruse, — odgovori Dantes — ja nisam ohol već sam srećan, a sreća zaslepljuje, mislim, još više nego gordost.

— Hvala bogu! To je bar objašnjenje. E, dobar dan, gospođo Dantes.

Mercedes mu ozbiljno otpozdravi.

— To još nije moje ime, — reče ona — a u mome zavičaju to, donosi nesreću, kažu, kada se devojka naziva imenom svoga verenika pre nego što taj verenik postane njen muž. Zovite me dakle Mercedes, molim vas.

— Treba oprostiti ovome dobrom susedu Kadrusu — reče Dantes. — On se vara samo za malo!

— Znači, svadba će biti ubrzo, gospodine Dantese? — reče Danglar pozdravljajući dvoje mladih.

— Što je moguće pre, gospodine Danglare; danas će se sve ugovoriti kod tate Dantesa, a sutra ili prekosutra, najkasnije, verenički ručak ovde, kod Rezerve. Biće tu i prijatelji, nadam se, što znači da ste i vi pozvani, gospodine Danglare; a to znači da si i ti pozvan, Kadruse.

— A Fernando, — reče Kadrus sa glupim osmehom na licu — da li je i Fernando pozvan?

— Brat moje žene je i moj brat — reče Edmond — i nama bi bilo veoma žao, Mercedes i meni, da vidimo kako se on nas kloni u takvom jednom trenutku.

Fernando otvori usta da odgovori, ali mu glas zamre u grlu, te ne mogade izgovoriti nijedne reči.

— Danas zaruke, a sutra ili prekosutra veridba… Vraga! Vama se mnogo žuri, kapetane.

— Danglare, — nastavi Edmond osmehujući se — ja ću vam reći kao što je Mercedes maločas kazala Kadrusu: — ne nazivajte me tim nazivom koji mi još ne pripada, jer bi mi to moglo doneti nesreću.

— Oprostite — odgovori Danglar. — Hteo sam samo reći da izgleda da se mnogo žurite. — Šta, vraga! Pa mi imamo dosta vremena, jer Faraon neće poći ponovo na put pre tri meseca.

— Čoveku se uvek žuri da bude srećan, gospodine Danglare, jer kad je neko patio dugo vremena, njemu je veoma teško da poveruje u sreću. Ali mene ne nagoni na to samo sebičnost: potrebno je da odem u Pariz.

— Ah, zbilja, u Pariz! I to je prvi put da idete u Pariz, Dantese?

— Da.

— Imate tamo kakva posla?

— Ne radi sebe: imam da izvršim jednu poruku našeg jadnog kapetana Leklera. Vi razumete, Danglare, to je sveta dužnost. Uostalom, ne brinite ništa, trebaće mi vremena samo koliko da odem i da se vratim.

— Da, da, razumem — reče sasvim glasno Danglar.

Zatim sasvim tiho:

— U Pariz, jamačno da preda na označenu adresu pismo koje mu je veliki maršal dao! To pismo mi je izazvalo jednu misao, jednu odličnu misao! Ah! Dantese, dragi prikane, ti još nisi zabeležen u registar Faraona pod brojem 1.

Zatim se okrete ka Edmondu, koji se već udaljavao, i doviknu mu:

— Srećan put!

— Hvala! — odgovori Edmond, okrećući glavu i propraćajući taj pokret prijateljskim mahanjem ruke.

Zatim dvoje zaljubljenih nastaviše put, mirni i radosni kao dvoje izabranih koji odlaze u raj.

4. ZAVERA

Danglar je pratio pogledom Edmonda i Mercedes sve dok dvoje zaljubljenih ne iščezoše iza jednog ugla Tvrđave svetog Nikole; potom okrenuvši se, ugleda Fernanda, koji se beše ponovo srušio bled i uzdrhtao na stolicu, dok je Kadrus natucao reči neke vinske pesme.

— Aha, dragi gospodine, — reče Danglar Fernandu — evo jednog venčanja koje mi se čini da neće usrećiti svakoga?

— Mene ono dovodi do očajanja — reče Fernando.

— Vi ste znači, voleli Mercedes?

— Ja sam je obožavao!

— Odavno?

— Otkada se poznajemo, ja sam je uvek voleo.

— I vi sad ovde čupate kose umesto da potražite neki lek tome! Šta, vraga! Ja nisam verovao da tako čine vaši sunarodnici.

— Šta biste hteli da učinim? — zapita Fernando.

— A šta ja znam? Zar se to mene tiče? Nisam ja, čini mi se, zaljubljen u gospođicu Mercedes, nego vi. Tražite, kaže jevanđelje, i naći ćete.

— Ja sam već bio pronašao.

— A šta to?

— Nameravao sam da ubijem nožem toga čoveka, ali mi je devojka kazala da će se ubiti ako se dogodi nesreća njenom vereniku.

— Eh! To se samo tako kaže, ali se ne čini tako.

— Vi ne poznajete nimalo Mercedes, gospodine: kad je ona zapretila ona će to i učiniti.

— Glupače! — promrmlja Danglar. — Neka se ona ubije ili ne ubije, šta ja marim, samo da Dantes ne postane kapetan broda.

— A pre nego što bi Mercedes umrla, — nastavi Fernando nepokolebljivo odlučnim glasom — ja bih i sam umro.

— To se zove ljubav! — reče Kadrus sve pijanijim glasom. — To je ljubav, ili znači da se ja u to više ne razumem!

— Slušajte, — reče Danglar — vi mi izgledate dobar mladić i ja bih želeo, neka me vrag nosi, da vas izvučem iz nevolje; ali…

— Jeste, — reče Kadrus — da čujemo.

— Dragi moj, — nastavi Danglar — ti si tri četvrtine pijan, dovrši tu bocu, pa ćeš biti potpuno. Pij i ne mešaj se u ono što mi činimo. Za naš posao potrebno je imati bistru glavu.

— Ja pijan? — reče Kadrus — ta batali! Popio bih ja još četiri od tih tvojih boca, koje nisu veće od boca kolonjske vode! Čiča-Pamfile, daj vina!

I da bi dokazao svoje tvrđenje, Kadrus lupnu čašom o sto.

— Šta vi ono rekoste, gospodine? — nastavi Fernando, očekujući nastavak prekinute rečenice.

— Šta rekoh? Ne sećam se više. Ta pijanica Kadrus pobrkao mi je misli.

— Samo ti pričaj da sam ja pijanica. Utoliko gore za one koji se plaše vina, jer to znači da oni imaju neku zlu pomisao, pa se boje da se zbog vina ne izreknu.

I Kadrus poče da peva dva poslednja stiha jedne pesme koja je tada bila mnogo u modi:

Svi opaki ljudi vode piju mnogo,

Kao dokaz potop služiti bi mog'o.

— Vi rekoste, gospodine, — nastavi Fernando — da biste me izvukli iz nevolje; ali, dodadoste…

— Jeste, ali, dodao sam… da bih vas izvukao iz nevolje, dovoljno bi bilo da se Dantes ne oženi onom koju vi volite; a venčanje može sasvim lepo i ne biti a da Dantes pri tom ne umre.

— Jedino bi ih smrt mogla rastaviti — reče Fernando.

— Vi mudrujete kao školjka, prijatelju, — reče Kadrus — a evo tu je Danglar, koji je lukav, prepreden, majstor, i on će vam dokazati da se varate. Dokaži, Danglare. Ja sam odgovorio umesto tebe. Reci mu da nije potrebno da Dantes umre. Uostalom, bilo bi žalosno da Dantes umre. To je dobar mladić i ja volim Dantesa. U tvoje zdravlje, Dantese.

Fernando se diže nestrpljivo.

— Ostavite ga neka kaže šta misli — prihvati Danglar, zadržavajući mladića. — A, uostalom, ma koliko da je pijan, on se baš mnogo ne vara. Odsutnost razjedinjuje isto koliko i smrt; a pretpostavite da između Edmonda i Mercedes budu zidovi neke tamnice, oni će onda biti razdvojeni ni manje ni više nego kao kad bi to bila nadgrobna ploča.

— Jeste, ali se iz tamnice može i izići — reče Kadrus, koji se ostatkom razuma hvatao čvrsto za razgovor. — A kad neko iziđe iz tamnice i kad se taj neko zove Edmond Dantes, onda on hoće da se osveti.

— Šta mari! — promrmlja Fernando.

— Uostalom, — nastavi Kadrus — zašto bi Dantesa bacili u tamnicu? On nije ni ukrao, ni ubio, ni izvršio zločin.

— Ćuti! —reče Danglar.

— Neću da ćutim — reče Kadrus. — Ja hoću da mi se kaže zašto bi Dantesa bacili u tamnicu. Ja volim Dantesa. U tvoje zdravlje, Dantese.

I on iskapi još jednu čašu vina.

Danglar je pratio u bezizraznim očima krojačevim napredovanje pijanstva, pa okrenuvši se Fernandu reče:

— Pa, dakle, razumete li sad da nije potrebno da on bude ubijen?

— Ne, svakako, ako bi, kao što ste vi maločas rekli, bilo načina da se Dantes uhapsi. Ali, imate li kakav način?

— Ako bi se bolje potražilo, — reče Danglar — mogao bi se naći. — Ali koga vraga se ja mešam u to? Zar se to mene tiče?

— Ja ne znam da li se to vas tiče, — reče Fernando hvatajući ga za mišicu — ali ja znam da vi imate neki lični razlog da mrzite Dantesa; jer onaj koji i sam mrzi, ne vara se u osećanjima drugih.

— Ja da imam razloga da mrzim Dantesa? Nikakvog, na časnu reč! Ja sam vas video nesrećnog i vaša nesreća me je zainteresovala, to je sve. Ali kad vi verujete da ja radim za svoj lični račun, onda zbogom, dragi prijatelju. Izvlačite se iz neprilike kako znate.

I sada se Danglar načini kao da hoće da ustane.

— Nemojte, — reče Fernando, zadržavajući ga — ostanite! Na kraju krajeva, malo me se tiče da li vi mrzite Dantesa ili ga ne mrzite: ja ga mrzim, i to kažem otvoreno. Pronađite taj način, a ja ću ga izvesti, samo da ne bude, pritom prouzrokovana smrt, jer je Mercedes kazala da će se ona ubiti ako Dantes bude ubijen.

Kadrus, koji je bio oborio glavu na sto, podiže glavu pa gledajući u Fernanda i Danglara sanjivim i bezižraznim očima, reče:

— Ubiti Dantesa! Ko ovde govori o ubijanju Dantesa? Ja neću da on bude ubijen, jer on je moj prijatelj. On je jutros ponudio da podeli svoj novac sa mnom, kao što sam ja podelio svoj novac s njim. Ja neću da Dantes bude ubijen.

— A ko ti kaže da će ga ubiti, glupače! — odgovori Danglar. — Ovo će biti samo jedna prosta šala. Pij u njegovo zdravlje, — dodade on puneći čašu Kadrusu — a nas ostavi na miru.

— Da, da, u Dantesovo zdravlje! — reče Kadrus prazneći svoju čašu. — U njegovo zdravlje!… eto!

— Ali, način… način? — reče Fernando.

— Zar ga još niste pronašli?

— Ne, vi ste se primili tog zadatka.

— Istina je — nastavi Danglar — da Francuzi imaju to preimućstvo nad Špancima što Španci smišljaju, a Francuzi izmišljaju.

— Onda ga izmislite — reče Fernando nestrpljivo.

— Kelner, — reče Danglar — dajte pero, mastilo i hartiju.

— Pero, mastilo i hartiju! — promrmlja Fernando.

— Jeste, ja sam računovođa: pero, mastilo i hartija su moj alat, a bez svoga alata ja ne umem ništa da učinim.

— Pero, mastilo i hartiju! — viknu sad Fernando.

— Ima to što želite onde na onom stolu — reče kelner pokazujući na tražene stvari.

— Onda nam ih donesite.

Kelner uze hartiju, mastilo i pero, pa ih spusti na sto pod hladnjakom.

— Kad čovek pomisli — reče Kadrus obarajući svoju ruku na hartiju — da se pomoću ovoga može ubiti čovek sigurnije nego kad bi ga neko čekao u zasedi u šumi da ga ubije! Ja sam se uvek bojao pera, boce mastila i lista hartije više nego mača ili pištolja.

— Taj prikan nije još toliko pijan koliko izgleda — reče Danglar. — Sipajte mu još da pije, Fernando.

Fernando napuni Kadrusovu čašu, a ovaj, kao pravi pijanac, diže ruku sa hartije i prinese je svojoj čaši.

Katalonac je pratio pogledom taj pokret, dok Kadrus, skoro savladan tim novim napadom, spusti ili, bolje reći, ispusti čašu na sto.

— Pa dakle? — nastavi Katalonac videći da ostatak Kadrusova razuma počinje da iščezava od te poslednje čaše vina.

— Pa dakle, ja rekoh, na primer, — nastavi Danglar — posle jednog putovanja kao što je ovo skorašnje Dantesovo, pri kojemu je on pristajao u Napulju i na ostrvu Elbi, kad bi ga neko potkazao državnom tužiocu kao bonapartističkog agenta…

— Ja ću ga potkazati! — reče brzo mladić.

— Jeste, ali će od vas tražiti da potpišete svoju dostavu, pa će vas suočiti sa onim koga ste potkazali: ja ću vam dati podatke kojima ćete potkrepiti svoju optužbu, to je istina; ali Dantes ne može večito ostati u tamnici: jednoga dana će iz nje izići, a onoga dana kad iz nje iziđe, teško onome ko ga je u nju oterao!

— O, pa ja samo to i tražim — reče Fernando — da on dođe da me izazove!

— Jeste, a Mercedes! Mercedes, koja će vas omrznuti ako, za nesreću, samo okrznete kožu njenog milog Edmonda!

— To je tačno — reče Fernando.

— Ne, ne, — nastavi Danglar — ako bismo se odlučili na tako nešto, vidite, onda bi bilo mnogo bolje uzeti prosto ovo pero, evo ovako, zamočiti ga u mastilo pa napisati levom rukom — da se ne bi poznao rukopis — jednu dostavnicu ovako sastavljenu.

I Danglar, dodajući primer svojim navodima, napisa levom rukom i izvrnutim rukopisom, koji nije imao nikakve sličnosti sa njegovim običnim rukopisom, ove redove, koje dodade Fernandu i koje Fernando pročita poluglasno.

Gospodina kraljevskog državnog tužioca izveštava jedan prijatelj prestola i crkve da je Edmond Dantes, potkapetan broda Faraon, koji je jutros stigao iz Smirne pošto je prethodno pristajao u Napulju i u Porto-Feraju, dobio nalog od Mirata da preda jedno pismo uzurpatoru, a od uzurpatora jedno pismo za bonapartistički odbor u Parizu.

Dokaz za njegovu krivicu dobiće se ako se on uhapsi, jer će se naći to pismo bilo kod njega, bilo kod njegova oca, ili u njegovoj kabini na Faraonu.

— Tako se to radi — nastavi Danglar. — Ovako će vaša osveta biti mudra, jer se ona nikako neće moći okrenuti protivu vas, i stvar će ići sama od sebe. Trebalo bi još samo saviti ovo pismo, evo ovako, i napisati odozgo: Gospodinu kraljevskom državnom tužiocu. Tim će se sve kazati.

I Danglar napisa adresu lako kao od šale.

— Jeste, sve će biti kazano — uzviknu Kadrus, koji je jednim poslednjim naporom razuma pratio čitanje pisma i koji je nagonski shvatio kakvu sve nesreću može da izazove takvo potkazivanje. — Jeste, sve će biti kazano; samo, to bi bila krajnja podlost.

I on ispruži ruku da uzme pismo.

— I zato je — reče Danglar izmičući pismo van domašaja njegove ruke — zato je sve ovo što ja kažem i što činim šala. I meni bi prvom bilo veoma žao ako bi se nešto dogodilo Dantesu, tome dobrom Dantesu! I zato, evo…

On uze pismo, zgužva ga u rukama i baci ga u jedan ugao hladnjaka.

— Tako i treba — reče Kadrus. — Dantes je moj prijatelj i ja neću da se njemu čini zlo.

— Eh, pa ko, vraga, i pomišlja da mu učini neko zlo! To ne bismo učinili ni ja ni Fernando! — reče Danglar ustajući i gledajući u mladića, koji je i dalje sedeo, no čije je oko iskosa piljilo u potkazivačku hartiju bačenu u jedan ugao.

— U tom slučaju — nastavi Kadrus — neka nam se donese još vina, jer hoću da pijem u zdravlje Edmonda i lepe Mercedes.

— Ti si i inače pio već suviše, pijanico, — reče Danglar — i ako tako produžiš, moraćeš da prenoćiš ovde, jer se nećeš moći više držati na nogama.

— Zar ja, — reče Kadrus, ustajući užurbano kao pijan čovek — ja da ne mogu da se držim na nogama! Kladim se da ću se popeti na zvonaru Akula, i to ne zaklativši se.

— E, pa lepo, neka bude! — reče Danglar. — Primam opkladu, ali za sutra, a danas je vreme da se vratimo kući. Uhvati me pod ruku i pođimo kući.

— Da pođemo, — reče Kadrus — ali mi za to nije potrebna tvoja ruka. A ti, Fernando? Hoćeš li i ti sa nama natrag u Marselj?

— Neću, — reče Fernando — ja se vraćam u Katalan.

— Grešiš; bolje hajde s nama u Marselj, hajde!

— Nemam ja šta da tražim u Marselju, i neću onamo da idem.

— Kako ti to reče? Nećeš, prikane! E, pa dobro, radi kako hoćeš! Svakom je sloboda da čini šta hoće! Hajdemo, Danglare, i pustimo gospodina da se vrati u Katalan, pošto on tako hoće.

Danglar iskoristi taj trenutak Kadrusovog raspoloženja da bi ga odvukao u pravcu Marselja. Samo da bi ostavio kraći i lakši put Fernandu, on umesto da se vrati pored pristaništa Nove obale, vrati se kroz Kapiju svetoga Viktora. Kadrus je išao s njim, povodeći se i držeći se za njegovu mišicu.

Pošto pređe dvadesetak koraka, Danglar se okrete i vide Fernanda kako jurnu ka pismu, koje strpa u džep. Potom, istrčavši iz hladnjaka, mladić odmah zaokrete ka Pijonu.

— Šta je, što on to radi? — reče Kadrus. — On nas je slagao: rekao je da ide u Katalan, a ide u varoš! Hej, Fernando! Prevario si se, mladiću!

— To ti ne vidiš jasno — reče Danglar. — On ide pravo putem ka Starim bolnicama.

— Zbilja! — reče Kadrus. — E, ja bih se zakleo da je skrenuo desno. Zaista, vino je podlo.

— Dobro je, dobro je — promrmlja Danglar. — Čini mi se da je stvar dobro upućena i da je sad treba samo pustiti da ide svojim tokom.

5. VERIDBENI RUČAK

Sutradan je bio lep dan. Sunce je izišlo čisto i sjajno, i prvi purpurno crveni zraci prošaraše svojim rubinima penušave vrhove talasa.

Ručak je bio priređen na prvom spratu one iste Rezerve sa čijim smo se hladnjakom već upoznali. Bila je to velika dvorana koju je osvetljavalo pet ili šest prozora, a iznad svakoga od njih (ko bi znao zašto!) bilo je ispisano ime jedne od velikih varoši Francuske.

Ograda od drveta, od čega je i cela kuća bila sagrađena, pružala se duž ovih prozora.

Iako je ručak bio zakazan tek za podne, ipak je iza ograde bilo još od jedanaest časova puno nestrpljivih šetača. Bili su to povlašćeni mornari sa Faraona i nekoliko vojnika, Dantesovih prijatelja. Svi su oni, da bi ukazali počast verenicima, izneli na svetlost dana svoja najlepša odela.

Među budućim gostima kružio je glas da će vlasnici Faraona počastvovati svojim prisustvom veridbeni ručak svoga potkapetana; ali je to od njihove strane bila tako velika počast ukazana Dantesu da niko nije smeo u to da poveruje.

Međutim, Danglar, stigavši sa Kadrusom, potvrdi takođe tu vest. On se toga istog jutra video sa gospodinom Morelom lično i gospodin Morel mu je kazao da će doći na ručak u Rezervu.

I zaista, trenutak posle njih gospodin Morel uđe takođe u sobu, a mornari sa Faraona pozdraviše ga jednodušnim oduševljenim pljeskom. Prisustvo brodovlasnikovo značilo je za njih potvrdu glasa koji je već kružio da će Dantes biti naimenovan za kapetana broda; a kako je Dantes bio jako omiljen na brodu, to su ovi čestiti ljudi zahvaljivali na taj način brodovlasniku što je bar jedanput njegov izbor bio saglasan sa njihovim željama. Tek što gospodin Morel uđe, poslaše svi složno Danglara i Kadrusa da požure ka vereniku. Njihov zadatak je bio da obaveste o dolasku te važne ličnosti čija je pojava izazvala tako živo uzbuđenje, i da mu kažu da pohita.

Danglar i Kadrus pođoše trčeći, ali ne behu prešli ni sto koraka, kad ugledaše naspram barutane malu grupu koja je dolazila.

Ova mala grupa sastojala se od četiri devojke prijateljice Mercedesine i Katalonke kao i ona; one su pratile verenicu koja je išla pod ruku sa Edmondom. Pored buduće neveste koračao je čiča Dantes, a za njima je išao Fernando sa zlobnim osmejkom.

Ni Mercedes ni Edmond nisu videli taj zlobni osmejak Fernandov. Ti jadni mladenci bili su tako srećni da su videli samo sebe i lepo vedro nebo koje ih je blagosiljalo.

Danglar i Kadrus izvršiše svoj zadatak izaslanika. Zatim, pošto se sa Edmondom vrlo snažno i vrlo prijateljski rukovaše, oni se rasporediše tako da Danglar pođe sa Fernandom, a Kadrus pored čiča Dantesa, koji je bio u središtu opšte pažnje.

Taj starac je bio obukao svoj lepi kaput od crne svile sa utisnutim prugama, ukrašen velikim čeličnim dugmetima. Njegove tanke ali snažne noge šepurile su se u divnim prskanim pamučnim čarapama koje su na milju daljine odavale englesku krijumčarenu robu. Sa njegovog trorogog šešira spuštao se čitav mlaz belih i plavih traka.

Najzad, on se oslanjao na drveni štap uvijen i pri vrhu povijen kao antički pedum. Pomislilo bi se da je to jedan od onih kicoša koji su paradirali godine 1796. po vrtovima Luksemburga i Tiljerija, koji tek što su bili ponovo otvoreni.

Pored njega, kao što rekosmo, bio se privukao Kadrus, Kadrus koga je nada na dobar ručak naposletku pomirila sa oba Dantesa, Kadrus kome je u sećanju ostala nejasna uspomena na ono što se dogodilo sinoć, kao što pri buđenju ujutru nađemo u svesti senku sna što smo ga usnuli te noći.

Danglar, približavajući se Fernandu, beše upravio na razočaranog ljubavnika jedan dubok pogled. Fernando, koračajući iza budućih supruga, potpuno zaboravljen od Mercedes, koja je u mladalačkoj i divnoj ljubavnoj sebičnosti videla samo svoga Edmonda; Fernando je bio bled, potom rumen u naglim nastupima, koji su iščezavali da bi ustupili mesto sve većem bledilu. S vremena na vreme pogledao bi put Marselja, i tada bi sav uzdrhtao od nervozne i nehotične drhtavice. Izgledalo je da Fernando očekuje ili bar predviđa neki veliki događaj.

Dantes je bio skromno obučen. Pošto je pripadao trgovačkoj floti, imao je na sebi kaput koji je bio neka sredina između vojne uniforme i građanskog odela, a u tom odelu njegovo dobroćudno lice, čiju su vedrinu još povećavale veselost i lepota njegove verenice, bilo je savršeno lepo.

Mercedes je bila lepa kao jedna od onih Grkinja sa Kipra ili Keosa što imaju oči kao abonos i usne kao koral. Ona je išla slobodnim i lakim korakom kao što idu Arlezijanke i Andalužanke. Neka varoška devojka bi možda pokušala da sakrije svoju radost velom ili bar svojim gustim trepavicama, ali se Mercedes osmehivala i gledala pravo u sve one koji su je okruživali, a njen osmejak i pogled govorili su isto toliko otvoreno koliko bi govorile ove reći: Ako ste vi moji prijatelji radujte se zajedno sa mnom, jer sam istinski srećna!

Čim verenici i njihova pratnja stigoše na mesto gde su ih oni iz Rezerve mogli videti, gospodin Morel siđe i pođe im u susret, a za njim mornari i vojnici sa kojima je bio ostao i kojima je ponovio obećanje već dato Dantesu da će stupiti na mesto kapetana Leklera. Kad ga vide da dolazi, Edmond pusti ruku svoje verenice i provuče je ispod mišice gospodina Morela. Brodovlasnik i devojka dadoše tada primer penjući se prvi uz drvene stepenice koje su vodile u sobu gde je ručak bio spremljen, i koje su punih pet minuta škripale pod teškim koracima gostiju.

— Oče, — reče Mercedes zaustavljajući se kod sredine stola — vi ćete s moje strane, molim vas; a levo od mene sedeće onaj koji mi je zamenjivao brata — reče ona sa izvesnom blagošću, koja prodre do dna Fernandova srca kao ubod noža.

Njegove usne pomodreše, i pod mrkom kožom njegovoga muškog lica moglo se još jedanput videti kako se krv postepeno povlači da bi potekla ka srcu.

Za to vreme Dantes je učinio isto: sa svoje desne strane ponudio je mesto gospodinu Morelu, a sa leve Danglaru; zatim je rukom dao znak da svaki sedne gde mu je volja.

Već su oko stola obnosili arlske kobasice, koje su bile mrke i veoma mirisne; morske rakove sa sjajnom ljušturom, ružičaste školjke; morske ježeve, koji liče na kestenje obvijeno bodljikavom korom; školjke kamenjarke, koje pokušavaju oholo da zamene sladokuscima sa juga ostrige sa severa; najzad, sva ona fina predjela koja talasi valjaju po peskovitim obalama i koje zahvalni ribari označavaju zajedničkim nazivom "morsko voće".

— Lepa tišina! — reče starac naslađujući se čašom vina žutog kao topaz, koje je čiča Pamfil lično izneo pred Mercedes. — Zar bi se pomislilo da ovde ima trideset osoba koje gore od želje da se smeju.

— Eh, muž nije uvek veseo — reče Kadrus.

— Istina je — reče Dantes — da sam odviše srećan u ovom trenutku da bih bio veseo. Ako tako mislite, susede, onda ste u pravu. Radost ponekad proizvodi čudan utisak: ona tišti kao bol.

Danglar pogleda u Fernanda, čija je osetljiva priroda primila i odražavala svako uzbuđenje.

— Koješta! — reče on. — Valjda se ne plašite nečega? Čini mi se, naprotiv, da sve ide prema vašim željama!

— Pa to me baš i plaši — reče Dantes. — čini mi se da čoveku nije dato da tako olako stekne sreću! Sreća je kao oni dvorci na začaranim ostrvima čije kapije čuvaju zmajevi. Mora se boriti da bi se osvojili, i ja zaista ne znam čime sam zaslužio sreću da budem Mercedesin muž.

— Muž, muž, — reče Kadrus — još to nisi, kapetane. Pokušaj malo da izigravaš muža, pa ćeš videti šta ćeš dobiti!

Mercedes porumene.

Fernando je bio na mukama na svojoj stolici, uzdrhtavao je na svaki šum, i s vremena na vreme obrisao bi krupne graške znoja koje su mu izbijale po čelu kao prve kapi plahovite kiše.

— Bože moj, — reče Dantes — vi, susede Kadruse, ne morate da me pobijate zbog takve sitnice. Mercedes još nije moja žena, to je istina… (On izvuče svoj časovnik). Ali, kroz sat i po ona će to biti!

Svi uzviknuše iznenađeno, izuzev čiča Dantesa, čiji široki osmejak pokaza njegove lepe zube. Mercedes se osmehnu i nije se više stidela. Fernando steže grčevito držak svoga noža.

— Kroz jedan sat! — reče Danglar pobledevši i sam. — A kako to?

— Jeste, prijatelji, — odgovori Dantes — zahvaljujući kreditu gospodina Morela, čoveka kome posle svoga oca dugujem najviše na svetu, sve teškoće su uklonjene. Mi smo platili da se ubrza objavljivanje veridbe, te nas u dva i po sata predsednik Marseljske opštine očekuje u opštinskoj zgradi. A kako je odzvonilo jedan sat i četvrt, mislim da se ne varam mnogo kad kažem da će se kroz jedan sat i trideset minuta Mercedes zvati gospođa Dantes.

Femando zatvori oči: vatreni oblak zažari mu očne kapke; on se osloni o sto da ne bi klonuo, pa i pored svih svojih napora, ne mogade zadržati potmulo ječanje, koje se izgubi u larmi smeha i čestitanja okupljenih gostiju.

— To znači brzo raditi, zar ne? — reče čiča Dantes. — Zar smatrate da se to zove gubiti vreme? Prispeo juče ujutru, a oženjen danas u tri sata! Samo mornari mogu tako hitro da svršavaju poslove.

— A ostale formalnosti, — primeti bojažljivo Danglar — bračni ugovor, dokumenta?…

— Bračni ugovor, — reče Dantes smejući se — on je gotov: Mercedes nema ništa, a ni ja isto tako! Sve što imamo biće zajedničko! Nije trebalo mnogo vremena da se to napiše, a neće imati da se za to mnogo plati.

Ova šala izazva nove uzvike radosti i odobravanja.

— Prema tome, ono što smo mi smatrali da je veridbeni ručak, — reče Danglar — to je stvarno svadbeni ručak.

— Ne, — reče Dantes — vi nećete nimalo biti na gubitku, ne brinite. Sutra ujutru odlazim u Pariz. Četiri dana za odlazak, četiri za povratak, jedan dan da izvršim savesno nalog koji mi je dat, a prvog marta ću opet biti ovde. Prema tome, drugoga marta biće pravi svadbeni ručak.

Ovaj izgled na još jednu gozbu udvostruči veselost toliko da je čiča Dantes, koji se u početku ručka žalio na tišinu, sada uzalud pokušavao da usred opšteg razgovora održi govor za sreću budućih supruga.

Dantes pogodi misao svoga oca i odgovori na nju jednim osmejkom punim ljubavi. Mercedes poče da pogleda u zidni časovnik, pa klimnu glavom Edmondu.

Za stolom je vladala ona bučna veselost i slobodno držanje koji se kod ljudi iz nižeg staleža javljaju pri kraju obeda. Oni koji nisu bili zadovoljni svojim mestom, behu ustali i otišli da potraže druge susede. Svi su počeli da govore u isti mah, i niko se nije brinuo da odgovori na ono što mu je sagovornik govorio, već samo da iskaže svoje sopstvene misli.

Bledilo Fernandovo beše skoro prešlo na obraze Danglarove, a sam Fernando bio je van sebe od uzbuđenja i ličio je na ukletu dušu u paklenom ognju. On među prvima beše ustao sa svoga mesta i šetao se uzduž i popreko po dvorani, pokušavajući da ne čuje buku pesama i zveket čaša.

Kadrus mu se približi u trenutku kad i Danglar, koji mu beše prišao u jednom uglu dvorane, a koga Fernando kao da je izbegavao.

— Zaista, — reče Kadrus, kome lepo ophođenje Dantesovo i naročito dobro vino čiča-Pamfila behu oduzeli i poslednju mržnju koja se u njegovoj duši beše začela usled neočekivane sreće Dantesove — zaista, Dantes je ljubak mladić; i kad ga vidim kako sedi pored svoje verenice, kažem u sebi da bi bila šteta ako biste mu priredili onu ružnu šalu što ste je juče snovali.

— Pa zato si i video — reče Danglar — da od toga ništa nije bilo. Ovaj jadni gospodin Fernando bio je toliko uzrujan da sam se isprva sažalio na njega, ali pošto se on pomirio sa sudbinom i pristao da bude dever na svadbi svoga suparnika, onda je sve u redu.

Kadrus pogleda Fernanda; ovaj je bio modar u licu.

— To samoodricanje je utoliko veće — nastavi Danglar — što je devojka zaista lepa. Vraga! Srećan je ugursuz taj moj budući kapetan. Voleo bih da se zovem Dantes makar samo dvanaest časova.

— Hoćemo li da pođemo? — zapita Mercedes ljupkim glasom. — Evo već otkucava dva sata, a nas očekuju u dva i četvrt.

— Da, da, pođimo! — reče Dantes ustajući žurno.

— Pođimo! — ponoviše jednoglasno svi gosti.

U istom trenutku Danglar, koji nije puštao iz vida Fernanda dok je ovaj sedeo na ivici prozora, vide ga kako otvori unezverene oči, podiže se nekakvim grčevitim pokretom, pa zatim sede malaksalo na ogradu prozora.

Skoro istoga trenutka odjeknu nekakva potmula lupa na stepenicama; odjek teških koraka i nejasan žagor glasova izmešanih sa zveketom oružja nadjačaše uzvike gostiju, ma koliko da su ovi bili bučni, i privukoše opštu pažnju, koja se ispolji istog trenutka tišinom punom brige.

Lupa koraka približi se: tri udarca odjeknuše na vratima; svako pogleda u svoga suseda začuđenim licem.

— U ime zakona! — uzviknu jedan gromki glas, kome niko ne odgovori.

Odmah zatim vrata se otvoriše i jedan policijski komesar, opasan zvaničnom ešarpom, uđe u dvoranu, a za njim četiri naoružana vojnika, koje je predvodio jedan kaplar.

Zabrinutost se pretvori u strah.

— Šta je to? — zapita brodovlasnik prilazeći komesaru, koga je poznavao. — Uveren sam da je ovo neka pogreška.

— Ako je pogreška, gospodine Morele, — odgovori komesar — verujte da će ta pogreška biti brzo popravljena. Međutim, ja imam pri sebi jedan nalog za hapšenje, i mada sa žaljenjem ispunjavam ovu dužnost, ipak moram da je izvršim. Ko je od vas, gospodo, Edmond Dantes?

Svi se pogledi okretoše ka mladiću, koji, veoma uzbuđen ali sačuvavši svoje dostojanstvo, priđe korak napred i reče:

— Ja sam to, gospodine; šta hoćete od mene?

— Edmonde Dantese, — nastavi komesar — u ime zakona, ja vas hapsim!

— Vi me hapsite! — reče Edmond pobledevši malo. — Ali zašto me hapsite?

— Ja to ne znam, gospodine, ali ćete saznati prilikom prvog saslušanja.

Gospodin Morel uvide da se ne može ništa učiniti protivu neumitnosti stanja, jer jedan policijski komesar, opasan zvaničnim pojasom, nije više privatan čovek već statua samoga zakona, hladna, gluva, nema.

Starac, naprotiv, jurnu ka oficiru, jer ima stvari koje srce jednoga oca ili majke neće nikad razumeti.

On je molio i preklinjao, ali suze i molbe ne pomogoše ništa. Međutim, njegovo očajanje bilo je tako veliko da je komesar bio dirnut.

— Gospodine, — reče on — umirite se. Može biti da je vaš sin zanemario neku carinsku ili sanitetsku formalnost, te će vrlo verovatno, kad se od njega dobiju potrebna obaveštenja, biti pušten na slobodu.

— A, tako dakle! Šta ovo znači? — zapita namrštenih obrva Kadrus Danglara, koji se pretvarao da je iznenađen.

— Otkud ja to znam? — reče Danglar. — Ja kao i ti: vidim šta se događa, ne razumem ništa, i zbunjen sam.

Kadrus potraži pogledom Fernanda, ali je on bio iščezao. Cela sinoćna scena iziđe mu tada pred oči u užasnoj jasnoći.

Reklo bi se da je ta katastrofa zderala veo što ga je sinoćno pijanstvo bilo stavilo između njega i njegovog pamćenja.

— O, o! — reče on rapavim glasom. — Da neće ovo biti posledica one šale o kojoj ste juče govorili, Danglare? U tom slučaju, teško onome koji ju je načinio, jer je ona veoma kobna.

— Koješta! uzviknu Danglar. — Ti dobro znaš, naprotiv, da sam ja poderao ono pismo.

— Ti ga nisi poderao, — reče Kadrus — nego si ga bacio u jedan ugao, i to je sve.

— Ćuti tu, ti nisi ništa video, jer si bio pijan.

— Gde je Fernando? — zapita Kadrus.

— Otkud ja to znam! — odgovori Danglar. — Verovatno je otišao svojim poslom. Ali umesto da se bavimo time, bolje da pružimo pomoć ovim jadnim ožalošćenim osobama.

I zaista, za vreme ovoga razgovora Dantes se sa osmehom na licu rukovao sa svim svojim prijateljima i pošao u haps govoreći:

— Ne brinite ništa, ova pogreška će se objasniti i verovatno da neću ni otići do tamnice.

— O, na svaki način, ja bih za to jemčio — reče Danglar približavajući se toga trenutka, kao što rekosmo, glavnoj grupi.

Dantes siđe niz stepenice, predvođen policijskim komesarom i okružen vojnicima. Jedna kola, čija su vrata bila širom otvorena, čekala su na izlasku iz kuće, i on se pope u njih, a za njim uđoše dva vojnika i komesar. Vrata se zatvoriše, i kola pođoše natrag putem ka Marselju.

— Zbogom, Dantese! Zbogom, Edmonde! — uzviknu Mercedes jurnuvši ka ogradi prozora.

Uhapšenik ču ovaj poslednji uzvik, koji je potekao kao jecaj iz ojađenog srca njegove verenice. On provuče glavu kroz prozor na vratima, uzviknuvši: "Doviđenja, Mercedes!" i iščeze iza jednog ugla Tvrđave svetog Nikole.

— Čekajte me ovde — reče brodovlasnik. — Uzeću prva kola na koja naiđem, odjuriću u Marselj i doneću vam vesti.

— Idite! — uzviknuše svi prisutni. — Idite i vratite se brzo!

Posle ovoga dvostrukog odlaska, nastupi među svima koji behu ostali trenutak užasnog zaprepašćenja.

Starac i Mercedes ostadoše neko vreme usamljeni, svako u svom sopstvenom bolu; ali se naposletku njihovi pogledi sretoše. Oni osetiše da su dve žrtve pogođene istim udarcem, i baciše se u naručje jedno drugome.

Za to vreme Fernando se vrati, nasu sebi čašu vode i popi je, pa sede na jednu stolicu.

Slučaj je hteo da na obližnju stolicu padne Mercedes, otrgnuvši se iz naručja starčevog.

Fernando jednim nesvesnim pokretom povuče natrag svoju stolicu.

— On je to učinio — reče Danglaru Kadrus, koji nije ispuštao iz očiju Katalonca.

— Ne verujem — odgovori Danglar. — On je bio suviše glup. U svakom slučaju, neka se taj udarac povrati na onoga koji ga je zadao.

— Ti mi ne spominješ onoga koji je to savetovao — reče Kadrus.

— Eh, bože moj, — reče Danglar — kad bi čovek bio odgovoran za sve što kaže tek onako!

— Dabome, kad ono što kaže tek onako padne natrag i ubode nekoga.

Za to vreme grupe gostiju pretresale su to hapšenje na sve moguće načine.

— A vi, Danglare, šta vi mislite o ovom događaju? — reče neko.

— Ja — reče Danglar — mislim da je on možda doneo sa putovanja nekoliko denjčića zabranjene robe.

— Ali kad bi to bilo, vi biste to morali znati, Danglare, jer ste vi računovođa na brodu.

— Da, — to je istina. Ali činovnik na brodu zna samo za one bale koje su mu prijavljene: ja znam da mi na brodu nosimo tovar pamuka, i to je sve; da smo to utovarili u Aleksandriji od gospodina Pastreta, a u Smirni od gospodina Paskala; ali ja dalje ništa ne znam.

— Oh, ja se sad sećam — proslovi tiho jadni otac hvatajući se za tu dasku spasenja — da mi je juče rekao kako ima za mene jedan sanduk kafe i sanduk duvana.

— Eto vidite, — reče Danglar — to je sve: za vreme našeg odsustva carinici su verovatno pregledali brod Faraon i svakako otkrili tajnu.

Mercedes nije nikako verovala u to; jer njen bol, ugušivan do tog trenutka, izbi odjednbm u jecajima.

— Hajde, hajde, treba imati nade! — reče čiča Dantes, ne znajući ni sam šta govori.

— Nade! — ponovi Danglar.

— Nade — pokuša da promrmlja Fernando.

Ali ga je ova reč gušila; usne mu se pokretoše, ali nikakav zvuk ne iziđe iz njegovih usta.

— Gospodo, — uzviknu jedan od gostiju koji beše ostao da stražari na ogradi prozora — gospodo, jedna kola dolaze! Ah, to je gospodin Morel! Budite hrabri, budite hrabri! On nam svakako donosi dobre vesti.

Mercedes i stari otac potrčaše ka brodovlasniku, koga sretoše na vratima. Gospodin Morel bio je veoma bled.

— Dakle? — uzviknuše oni jednoglasno.

— Dakle, dragi prijatelji, — odgovori brodovlasnik vrteći glavom — stvar je ozbiljnija nego što smo mislili.

— Oh, gospodine, — uzviknu Mercedes — on je nevin!

— I ja tako mislim, — odgovori gospodin Morel — ali njega optužuju…

— A zbog čega? — zapita stari Dantes.

— Da je bonapartistički agent.

Oni moji čitaoci koji su živeli u doba kada se događa ova povest, setiće se kako je užasna bila tada optužba koju je izrekao gospodih Morel.

Mercedes jauknu, a starac se sruči na jednu stolicu.

— A, — promrmlja Kadrus — vi ste me prevarili, Danglare, i ona šala je izvršena. Ali ja neću dopustiti da umru od bola ovaj starac i ova devojka, i ja ću im sve reći.

— Ćuti, nesrećniče, — uzviknu Danglar zgrabivši Kadrusa za ruku — ili neću odgovarati za ono što ti se dogodi. Ko ti kaže da Dantes nije zaista kriv? Lađa je pristala kod ostrva Elbe, on je tamo sišao na kopno i ostao ceo jedan dan u Porto-Feraju. Ako bi se kod njega našlo neko pismo koje bi ga okrivljavalo, onda bi oni koji su mu pomagali bili smatrani za njegove saučesnike.

Kadrus, brzim nagonom sebičnosti, shvati svu opravdanost ove tvrdnje. On pogleda Danglara očima otupelim od straha i bola, pa posle jednog koraka što ga beše učinio napred, on odstupi dva unazad.

— Onda pričekajmo — promrmlja on.

— Dabogme, pričekajmo — reče Danglar. — Ako je nevin, pustiće ga na slobodu; ali ako je kriv, onda je beskorisno natovariti na sebe krivicu zbog jednog zaverenika.

— Onda pođimo; ja ne mogu dalje ostati ovde.

— Jeste, hajdemo — reče Danglar, očaran što je našao druga za povlačenje. — Hajdemo, i ostavimo ih da se iz toga izvuku kako znaju i umeju.

Oni pođoše. Fernando, postavši opet devojčin oslonac, uze Mercedes za ruku i odvede je natrag u Katalan. Dantesovi prijatelji tako isto otpratiše u ulicu Mejlan skoro onesvešćenog starca.

Uskoro se ta vest, da je Dantes uhapšen kao bonapartistički agent, raširi po celoj varoši.

— Zar biste vi to verovali, dragi Danglare? — reče gospodin Morel sustižući svoga činovnika i Kadrusa, jer se i on žurio da se vrati u varoš da bi dobio kakvu neposrednu vest o Edmondu od zamenika glavnog državnog tužioca, gospodina od Vilfora, koga je nešto malo poznavao. — Zar biste vi to verovali?

— Bože moj, gospodine, — odgovori Danglar — ja sam već rekao da je Dantes bez ikakvog povoda pristao kod ostrva Elbe, i to pristajanje, kao što znate, učinilo mi se sumnjivo.

— Ali, da li ste te vaše sumnje saopštili još kome osim meni?

— Toga bi se dobro čuvao, gospodine, — dodade šapatom Danglar. — Vi dobro znate da zbog vašeg strica, gospodina Polikara Morela, koji je služio pod Napoleonom i koji ne krije šta misli, sumnjiče i vas da žalite za Napoleonom; bojao sam se da ne naškodim Edmondu, a zatim i vama. Ima stvari koje jedan službenik mora da kaže svome brodovlasniku a da strogo čuva od drugih.

— Vrlo dobro, Danglare, vrlo dobro! — reče brodovlasnik. — Vi ste valjan mladić, zato sam već unapred mislio na vas u slučaju da je ovaj jadni Dantes postao kapetan Faraona.

— Kako to, gospodine?

— Jeste, ja sam unapred zapitao Dantesa šta on misli o vama i da li mu neće biti neprijatno da vas zadrži na vašem položaju; jer ne znam zašto, učinilo mi se da sam zapazio da ste vas dvojica u hladnim odnosima.

— A šta vam je on odgovorio?

— Da zaista misli da se, u izvesnoj prilici koju mi nije rekao, nešto ogrešio o vas, ali da svaki onaj ko uživa poverenje brodovlasnika, uživa i njegovo.

— Podlac! — promrmlja Danglar.

— Jadni Dantes! — reče Kadrus. — Istina je da je on odličan mladić.

— Jeste, ali u ovom trenutku — reče gospodin Morel — evo Faraona bez kapetana.

— O, — reče Danglar — treba se nadati, pošto mi možemo ponovo krenuti na put tek kroz tri meseca, da će dotle Dantes biti pušten na slobodu.

— Svakako, ali šta ćemo dotle?

— E, pa dotle sam ja tu, gospodine Morele, — reče Danglar. — Vi znate da ja umem da upravljam brodom isto tako dobro kao i ma koji kapetan duge plovidbe, čak će vam koristiti da se poslužite mnome, jer kad Edmond bude izašao iz zatvora, vi nećete imati nikoga da otpuštate iz službe: on će zauzeti svoje mesto, a ja svoje, i to je sve.

— Hvala, Danglare, — reče brodovlasnik — tako će se zaista sve urediti. Preuzmite, dakle, zapovedništvo broda, ja vas ovlašćujem, i nadgledajte iskrcavanje, jer ne treba nikad, ma kakva se nesreća dogodila pojedincima, da poslovi od toga stradaju.

— Ne brinite ništa, gospodine. Ali, da li će moći bar da se vidi taj dobri Edmond?

— To ću vam uskoro kazati, Danglare. Pokušaću da razgovaram sa gospodinom od Vilfora i da se zauzmem kod njega u korist uhapšenika. Ja znam da je on oduševljen pristalica kralja, ali šta, vraga! Ma koliko da je pristalica kralja i njegov državni tužilac, ipak je i on čovek, a ja ne verujem da je on zao.

— Nije, — reče Danglar — ali sam čuo da je slavoljubiv, a to je veoma slično.

— Najzad, — reče gospodin Morel sa uzdahom — videćemo. A sada idite na brod, pa ću i ja doći k vama.

I on ostavi dva prijatelja da bi se uputio sudskoj zgradi.

— Eto vidiš li sad — reče Danglar Kadrusu — kako se stvar okrenula? Imaš li još i sad želju da ideš i da potpomažeš Dantesu?

— Ne, razume se; ali je ipak užasno da jedna šala ima takve posledice.

— Eh, a ko ju je načinio? Ni ti, ni ja, zar ne? Nego Fernando. Ti dobro znaš da sam ja bacio ono pismo u jedan ugao; čak mi se čini da sam ga i pocepao.

— Nisi, nisi — reče Kadrus. — Oh, što se toga tiče, ja to znam pouzdano! Još kao da ga i sad vidim u uglu hladnjaka, sasvim izgužvano, uvijeno, i čak bih veoma voleo da je i sad onde gde mi se čini da ga vidim!

— Šta ćeš? Možda ga je Fernando uzeo, možda ga je Fernando prepisao ili dao da se prepiše, a možda se Fernando nije potrudio ni to da učini; i sad mi pada na pamet… Bože moj, on je možda poslao moje pismo! Sreća je što sam iskrenuo rukopis.

— Pa ti si, znači, znao da je Dantes zaverenik?

— Ja nisam znao ništa pod milim bogom. Kao što sam ti rekao, mislio sam da načinim samo šalu, i ništa drugo. Izgleda da sam, poput glupog Avgusta, kazao istinu smejući se.

— Svejedno, — nastavi Kadrus — ja bih dao mnogo šta samo da se ovo nije dogodilo, ili bar da nisam u to bio nikako umešan. Videćeš da će nam to doneti nesreću, Danglare!

— Ako to donese nesreću nekome, doneće je pravome krivcu, a pravi krivac je Fernando a ne mi. Kakva nesreća misliš da nam se može dogoditi? Mi treba samo da budemo mirni, da ne kažemo nikome ni reči o tome, i bura će proći i bez groma.

— Amin! — reče Kadrus mahnuvši Danglaru rukom u znak oproštaja i uputivši se ka alejama Mejlan, vrteći glavom i govoreći sam sa sobom, kao što čine ljudi koje more velike brige.

— Dobro je! — reče Danglar. — Stvari uzimaju tok koji sam predvideo; evo, postao sam zamenik kapetana privremeno, i ako ova budala Kadrus može da ćuti, postaću i pravi kapetan. Jedino ako bi sud pustio na slobodu Dantesa. O, ali, — dodade on sa osmehom — sud je sud, i ja imam poverenja u njega.

I posle ovoga, on skoči u jednu barku, naredivši veslaču da ga odveze na Faraon, gde mu je brodovlasnik, kao što se sećate, bio zakazao sastanak.

6. ZAMENIK KRALJEVSKOG DRŽAVNOG TUŽIOCA

U ulici Grankur, naspram vodoskoka Meduza, u jednoj od onih starih kuća aristokratskog stila koje je gradio Piže, proslavljala se tako isto veridbenim ručkom druga jedna veridba.

Samo, umesto da su učesnici ovog drugog prizora bili ljudi iz naroda, mornari i vojnici, ovi ovde bili su iz redova glavnih ličnosti marseljskoga društva. Bih su tu nekadašnje sudije koji su dali ostavku na svoje zvanje za vreme uzurpatorove vladavine; stari oficiri koji su napustili našu vojsku da bi prešli u Kondeovu; mladi ljudi koje su njihove porodice odgajile i ne znajući pouzdano kakav će im život biti i pored toga što su platili četiri ili pet puta da ih drugi mladići zamene u vojnoj službi, jer su mrzele tog čoveka koga će pet godina izgnanstva načiniti mučenikom, a petnaest godina rada na obnovi zemlje božanstvom.

Bili su za stolom i razgovor je tekao živo, prožet vrelim strastima, strastima onoga doba, strastima utoliko strašnijim, življim i ogorčenijim tu na jugu Francuske što su i verske mržnje od pre pet stotina godina pritekle u pomoć političkim mržnjama.

Car, koji je tada bio kralj ostrva Elbe, pošto je pre toga bio vladar nad jednim delom sveta, vladao je nad stanovništvom od pet do šest hiljada duša, dok je ranije slušao kako uzvikuju: "Živeo Napoleon!" sto i dvadeset miliona podanika, i to na deset različitih jezika, bio je tu smatran kao čovek koji je zauvek izgubljen za Francusku i za presto. Sudije su ukazivale na političke pogreške; oficiri su govorili o Moskvi i Lajpcigu; žene o njegovom razvodu braka sa Žozefinom. Ovom rojalističkom svetu, koji je bio sav radostan i pobednički razdragan ne zbog pada toga čoveka, već zbog uništenja načela, činilo se da život ponovo počinje i budi se iz nekog mučnog sna.

Jedan starac, odlikovan Krstom svetoga Luja, ustade i pozva svoje goste da popiju zdravicu u čast Luja XVIII. Bio je to markiz od Sen-Merana.

Pri ovoj zdravici, koja je u isti mah podsećala na izgnanika iz Hartvela i kralja koji je doneo mir Francuskoj, žagor postade jak, čaše se podigoše na engleski način, a žene skidoše svoje kite cveća i njima zasuše trpezu. Bilo je to skoro pesničko ushićenje.

— I oni bi se s tim složili da se nalaze među nama, — reče markiza od Sen-Merana, žena hladna pogleda, tankih usana, aristokratskog držanja i još elegantna i pored svojih pedeset godina — svi ti revolucionari koji su nas prognali, a koje mi sad ostavljamo da na miru kuju zaveru po našim starim zamkovima koje su kupili za komad hleba u vreme Terora; i oni bi priznali da je pravo samopožrtvovanje bilo sa naše strane, pošto smo se mi držali čvrsto monarhije koja se rušila, dok su oni pozdravili novo sunce i stvarali bogatstva a mi gubili svoja; oni bi priznali da je naš kralj bio zaista Luj Voljeni, dok je njihov uzurpator uvek bio samo Napoleon prokleti. Zar nije tako, Vilfore?

— Šta rekoste, gospođo markizo?… Oprostite mi, ja nisam pratio taj razgovor.

— Eh, ta pustite tu decu, markizo, — reče starac koji beše napio zdravicu. — Ova deca će se venčati, pa je sasvim prirodno da imaju da razgovaraju o čemu drugom a ne o politici.

— Molim vas da mi oprostite, majko, — reče jedna lepa devojka plave kose i očiju kao kadifa usred sedefaste beline. — Vraćam vam gospodina od Vilfora, koga sam za trenutak bila prisvojila. Gospodine od Vilfora, moja majka vam govori.

— Spreman sam da odgovorim gospođi, ako hoće da bude dobra pa da ponovi svoje pitanje, koje nisam dobro čuo — reče gospodin od Vilfora.

— Opraštamo vam, Rene, — reče markiza sa nežnim osmehom, koji je bilo čudno videti na tome hladnom licu; ali je žensko srce tako sazdano da ma koliko postalo neosećajno pod uticajem predrasuda i zahteva društvenog ophođenja, ipak ima u njemu jedan plodan i veseo kutak: to je onaj što ga je bog posvetio materinskoj ljubavi. — Opraštamo vam… Eto, Vilfore, ja rekoh da bonapartisti nisu imali ni našeg ubeđenja, ni našeg oduševljenja, ni našeg požrtvovanja.

— O, gospođo, oni bar imaju nešto što zamenjuje sve to: a to je fanatizam. Napoleon je zapadnjački Muhamed. Za sve ljude koji su prostaci ali imaju najveće ambicije on je ne samo zakonodavac i gospodar već je i uzor, uzor jednakosti.

— Jednakosti! — uzviknu markiza. — Napoleon uzor jednakosti! A šta ćete onda reći za gospodina od Robespjera? Čini mi se da mu vi otimate njegovo zvanje da biste ga dali Korzikancu. Ja pak smatram da je dovoljna i ona jedna uzurpacija.

— Ne, gospođo, — reče Vilfor — ja ostavljam svakoga na mestu koje mu pripada: Robespjera na trgu Luja XV, na njegovom gubilištu; Napoleona na Vandomskom trgu, na njegovom stubu; samo, jedan je stvarao jednakost koja unižava, a drugi jednakost koja uzdiže; jedan je sveo kraljeve na nivo giljotine, a drugi je uzdizao narod do nivoa prestola. To ne znači — dodade Vilfor smejući se — da obojica nisu bili gnusni revolucionari i da 9. termidor i 4. april 1814. godine nisu bili dva srećna dana za Francusku, dostojna da ih proslavljaju i prijatelji monarhije. Ali to takođe objašnjava kako je Napoleon, mada je pao da se nikad više ne uzdigne, nadam se, ipak sačuvao svoje fanatične pristalice. Šta ćete, markizo? Kromvel, koji je bio samo upola ono što je bio Napoleon, imao je takođe svojih sledbenika!

— Znate li vi da to što sad kažete, Vilfore, miriše jako na revoluciju? Ali ja vam opraštam, jer ne može neko da bude sin jednog žirondinca a da ne sačuva osobine svoga porekla.

Jaka rumen pređe preko čela Vilforova.

— Moj otac je bio žirondinac, gospođo, — reče on — to je istina; ali moj otac nije glasao da se kralj pogubi; mog oca je stavio van zakona isti onaj Teror koji je i sa vama to učinio, i malo je trebalo pa da i on iznese svoju glavu na ono isto gubilište na kome je pala glava i vašega oca.

— Jeste, — reče markiza, a ta krvava uspomena ni najmanje ne izmeni crte njenoga lica — samo, njih dvojica su se tamo popeli zbog sasvim suprotnih načela, a dokaz je to što je cela moja porodica ostala privržena izgnanim prinčevima, dok je vaš otac požurio da se pridruži novoj vladi, te pošto je građanin Noartije najpre bio žirondinac, grof Noartije je postao senator.

— Majko, majko, — reče Rene — vi znate da smo se dogovorili da više ne spominjemo te ružne uspomene.

— Gospođo, — odgovori Vilfor — ja ću se pridružiti gospođici od Sen-Merana da bi smo vas zamolili vrlo ponizno da se prošlost zaboravi. Zašto se uzajamno optuživati zbog stvari u kojima je čak i sama volja božja nemoćna? Bog može da izmeni budućnost, ali on ne može ni najmanje da promeni prošlost. Ono što mi obični ljudi možemo da učinimo, to je ako ne da se odreknemo prošlosti, a ono bar da bacimo veo preko nje. Eto, ja sam se odvojio ne samo od mišljenja moga oca već i od njegovog imena. Moj otac je bio ili je možda i sad bonapartist i zove se Noartije; a ja sam rojalista i zovem se Vilfor. Pustite da izumre u starome stablu ostatak revolucionarnoga soka, a imajte pred očima, gospođo, samo izdanak koji se udaljuje od toga stabla ne mogući — pa čak i ne hoteći — da se od njega potpuno odvoji.

— Bravo, Vilfore, — reče markiz — bravo, dobro ste odgovorili! I ja sam uvek savetovao markizi da zaboravi na prošlost, ali u tome nikad nisam mogao uspeti. Vi ćete u tome biti srećniji od mene, nadam se.

— Dobro, pristajem, — reče markiza — zaboravimo na prošlost, i ja to želim, pa neka tako i bude; ali neka bar Vilfor bude ubuduće nepokolebljiv. Nemojte zaboraviti, Vilfore, da smo mi jemčili za vas kod njegova veličanstva: da je njegovo veličanstvo takođe blagoizvolelo zaboraviti po našoj preporuci (ona mu pruži ruku), kao što i ja zaboravljam po vašoj molbi. Samo, ako vam padne šaka neki zaverenik, setite se da se na vas motri utoliko pažljivije što se zna da ste vi iz jedne porodice koja je možda u vezi sa tim zaverenicima.

— Na žalost gospođo, — reče Vilfor — moj poziv, a naročito vreme u kome živimo, nalažu mi da budem strog. I ja ću to biti. Ja sam već imao da podižem nekoliko političkih optužbi, i dokazao sam šta vredim. Na žalost, s tim još nije svršeno.

— Mislite? — reče markiza.

— Bojim se da je tako. Napoleon je na ostrvu Elbi, a to je sasvim blizu Francuske; njegovo prisustvo skoro na dogledu naših obala podržava nadu njegovih pristalica. Marselj je pun penzionisanih oficira, koji svakog dana, pod ma kakvim izgovorom, zapodevaju svađu sa rojalistima; otuda dvoboji među ljudima vaših društvenih redova, a tako išto i ubistva u narodu.

— Jeste, — reče grof od Salvjea, stari prijatelj gospodina Sen-Merana i komornik gospodina grofa od Artoa — jeste, ali vi znate da će ga Sveta alijansa premestiti odande.

— Da, bilo je govora o tome pred naš odlazak iz Pariza — reče gospodin od Sen-Merana. — A kuda ga sad šalju?

— Na svetu Jelenu.

— Na svetu Jelenu! A šta je to? — zapita markiza.

— Jedno ostrvo na dve hiljade milja odavde, s druge strane polutara — odgovori grof.

— Vrlo dobro! Jer, kao što reče Vilfor, velika je ludost što su ostavili takvog čoveka između Korzike; gde je rođen, između Napulja, gde i sada vlada njegov zet, i naspram one Italije od koje je on hteo da načini kraljevinu za svoga sina.

— Na nesreću, — reče Vilfor — mi imamo ugovore iz 1814. godine, te se ne može dirnuti u Napoleona a da se ne povrede ti ugovori.

— E, pa lepo, povredićemo ih! — reče gospodin od Salvjea. — A da li je on imao toliko obzira kada je trebalo da naredi da se strelja nesrećni vojvoda od Angijena?

— Da, — reče markiza — tako je; Sveta alijansa oslobodiće Evropu od Napoleona, a Vilfor će osloboditi Marselj od njegovih pristalica. Kralj ili vlada ili ne vlada: ako vlada, onda njegovi ministri treba da su snažne ruke, a njegovi činovnici neumoljivi. To je način da se spreči zlo.

— Na žalost, gospođo, — reče sa osmehom Vilfor — jedan zamenik državnog tužioca stiže uvek onda kada je zlo već učinjeno.

— Onda je njegova dužnost da ga popravi.

— Ja bih vam mogao reći još i to, gospođo, da mi ne popravljamo zlo, već ga svetimo, i ništa više.

— Oh, gospodine od Vilfora, — reče jedna mlada i lepa devojka, ćerka grofa od Salvjea i prijateljica gospođice od Sen-Merana — potrudite se da priredite jedno lepo suđenje dok mi budemo u Marselju. Ja nikad nisam videla sudski pretres, a kažu da je to veoma zammljivo.

— Veoma zanimljivo, zaista, gospođice, — reče zamenik državnog tužioca — jer umesto veštačke tragedije, to je prava drama; umesto glumljenih bolova, to su istinski bolovi. Čovek koga tamo vidite, umesto da se posle svršene predstave vrati svojoj kući, da večera sa svojom porodicom i da mirno ode na spavanje da bi sutradan nastavio isti posao, vraća se u tamnicu, gde nailazi na dželata. Eto, vidite da za nervozne osobe koje traže jaka uzbuđenja nema prizora koji bi bio ravan ovome. Ne brinite ništa, gospođice, ako se ukaže prilika, ja ću vam je pružiti.

— On nam uteruje drhtavicu… i još se smeje! — reče Rene pobledevši sva.

— Šta ćete… to je dvoboj… Ja sam već tražio pet ili šest puta smrtnu kaznu za političke ili druge optuženike… I sad, ko zna koliko se noževa u ovom trenutku oštre u prisenku, ili su već upereni na mene?

— Oh, bože moj! — reče Rene oneraspoložavajući se sve više. — Da li vi to govorite ozbiljno, gospodine od Vilfora?

— Ne može biti ozbiljnije, gospođice, — odgovori mladi sudija sa osmejkom na usnama. — No i pored tih lepih pretresa koje želi gospođica da bi zadovoljila svoju radoznalost, i koje ja želim da bih zadovoljio svoje slavoljublje, stanje će se samo još pogoršati. Svi oni Napoleonovi vojnici, naviknuti da slepo jurišaju na neprijatelja, zar verujete da oni nešto misle kad ispaljuju metak ili kad idu na bajonet? E, pa zar će oni nešto više razmišljati kad treba ubiti jednog čoveka koga oni smatraju za svoga ličnog neprijatelja, nego kad treba ubiti jednog Rusa, Austrijanca ili Mađara koga nikad nisu videli? Uostalom, vidite, tako i treba da bude; inače, naš poziv ne bi imao opravdanja. Eto ja, kad vidim kako u očima optuženog blesne odsev besa, ja se osetim sasvim ohrabren, ja se ushićujem: to više nije sudski pretres, to je borba; ja se borim s njim, on odvraća udarce, ja udvostručujem napade, i borba se svršava, kao i sve druge borbe, pobedom ili porazom. Eto šta znači govoriti pred sudom! Tu iz opasnosti niče rečitost. Jedan optuženik koji bi se na mene osmehivao posle mog optužnog govora naterao bi me na pomisao da sam rđavo govorio i da je ono što sam rekao bilo bledo, bez snage i neuspelo. Pomislite samo ono osećanje gordosti što ga oseća državni tužilac ubeđen u krivicu optuženoga kad vidi kako njegov krivac pobledi i pogrbi se pod težinom dokaza i pod gromovima njegove rečitosti! Njegova glava se spušta; ona će pasti. Rene lako uzviknu.

— To znači dobro govoriti! — reče jedan od gostiju.

— Evo čoveka kakav je potreban u vreme kao što je ovo naše! — reče drugi.

— Zaista, — reče treći — na poslednjem suđenju vi ste bili savršeni, dragi Vilfore. Znate, onaj čovek što je ubio svoga oca; e, zbilja, vi ste ga ubili pre nego što ga je dželat i dodirnuo.

— Oh, što se tiče oceubica, — reče Rene — oh, to me se malo tiče, jer nema dovoljno velike kazne za takve ljude, ali kad se tiče nesrećnih političkih optuženika!…

— Ali, oni su još gori, Rene, jer je kralj otac naroda, a hteti svrgnuti s prestola ili ubiti kralja, to znači ubiti oca trideset i dva miliona ljudi.

— Eh, svejedno, gospodine od Vilfora, — reče Rene — vi mi obećavate da ćete biti blagi prema onima koje vam ja budem preporučila?

— Ne brinite ništa — reče Vilfor sa svojim najdivnijim osmejkom. — Nas dvoje ćemo zajednički pripremati moje optužnice.

— Draga moja, — reče markiza — brinite se vi o vašim kolibrima, pudlicama i vašim haljinama, a ostavite svome budućem suprugu da vrši svoj poziv. Sad se oružje odmara, a sudstvo je na ceni; ima o tome jedna latinska izreka, veoma dubokoga smisla.

— Cedant arma togae — reče Vilfor poklonivši se.

— Ja se nisam usudila da govorim latinski — odgovori markiza.

— Čini mi se da bih više volela kad biste bili lekar,— reče opet Rene — jer mi je anđeo istrebitelj, ma koliko da je anđeo, ipak uvek ulivao veliki strah.

— Dobro, Rene! — prošapta Vilfor gledajući u devojku nežnim ljubavnim pogledom.

— Kćeri moja, — reče markiz — gospodin od Vilfora će biti moralni i politički lekar ove oblasti; verujte mi, to je lepa uloga koju treba odigrati.

— I to će biti jedan način pomoću koga će on učiniti da se zaboravi uloga koju je igrao njegov otac — reče opet nepopravljiva markiza.

— Gospođo, — prihvati Vilfor sa tužnim osmehom — ja sam već imao čast da vam kažem da se moj otac, ja se bar nadam, odrekao zabluda svoje prošlosti; da je postao revnostan pristalica vere i reda, pa možda i bolji rojalist nego što sam, ja. Jer je on to postao sa kajanjem, a ja samo sa oduševljenjem.

I posle ove lepo sročene rečenice, da bi procenio utisak svoje rečitosti, Vilfor pogleda po gostima kao što bi posle jedne slične rečenice pogledao po slušaocima u sudskoj dvorani.

— E, vidite, dragi moj Vilfore, — prihvati grof od Salvjea — upravo to isto sam ja u Tiljerijama odgovorio prekjuče ministru kraljevog dvora, koji je od mene zatražio da mu malo objasnim ovu čudnu vezu između sina jednog žirondinca i ćerke jednog oficira Kondeove vojske. I ministar je vrlo dobro razumeo. Takav način stapanja odobrava i Luj XVIII. Zbog toga nas je kralj, koji je slušao naš razgovor, mada mi to nismo ni slutili, prekinuo rekavši: "Vilfor, — obratite pažnju da kralj nije izgovorio ime Noartije, već je, naproliv, naglasio ime Vilfor — Vilfor će, rekao je dalje kralj, načiniti lepu karijeru; to je već zreo mladić i on mi je prvržen. Meni je bilo milo kad sam video da ga markiz i markiza od Sen-Merana uzimaju za zeta, i ja bih savetovao taj brak da oni nisu došli prvi da me zamole za odobrenje da ga sklope."

— Kralj je to rekao, grofe? —uzviknu Vilfor ushićeno.

— Ja vam saopštavam tačno njegove reči, a ako markiz hoće da bude iskren, on će priznati da ovo što vam ja u ovom času saopštavam potpuno odgovara onome što je kralj rekao njemu lično kad mu je on pre šest meseci govorio o nameravanom venčanju njegove ćerke sa vama.

— To je istina — reče markiz.

— O, pa to znači da ja za sve imam da zahvalim tome uzvišenom vladaru. Zato ću sve učiniti samo da mu što bolje poslužim.

— U dobar čas, — reče markiza — eto, takvoga vas volim. Neka sad naiđe neki zaverenik, pa će biti lepo dočekan.

— A ja, majko, — reče Rene — ja molim boga da vas ne posluša, već da pošalje gospodinu od Vilfora samo obične lopove, male bankrote i bojažljive varalice. Na taj način moći ću da spavam mirno.

— To je — reče smejući se Vilfor,— kao kad biste poželeli lekaru da leči samo glavobolje, ospe i ubode osica, sve ono što oštećuje samo kožu. Ako želite da me vidite kao kraljevskog državnog tužioca, poželite mi, naprotiv, one užasne bolesti čije lečenje čini čast lekaru.

U tom trenutku, kao da je slučaj čekao samo da bude iskazana Vilforova želja pa da ta želja bude izvršena, jedan lakej uđe i reče mu nekoliko reči na uvo. Vilfor tada napusti sto izvinjavajući se i vrati se posle nekoliko trenutaka vedra lica i sa osmehom na usnama.

Rene ga pogleda zaljubljeno; jer u tom trenutku, sa njegovim plavim očima, tamnom bojom kože i crvenim zaliscima koji su okruživali njegovo lice to je bio zaista otmen i lep mlad čovek; zato je mlada devojka nestrpljivo očekivala da on objasni uzrok svoga trenutnog udaljavanja.

— Eto — reče Vilfor — vi ste maločas, gospođice, želeli da imate muža lekara, a ja barem imam sa Eskulapovim učenicima (tako se još govorilo u 1815. godini) tu sličnost što nikad nisam gospodar svoga vremena, i što dolaze da me uznemire čak i kad sam pored vas, čak i na samom veridbenom ručku.

— A radi čega vas uznemiravaju, gospodine? — zapita lepa devojka pomalo uzbuđena.

— Na žalost, zbog jednog bolesnika koji je, ako bi se poverovalo onome što mi rekoše, bez izgleda na spasenje. Ovoga puta slučaj je veoma težak, a bolest jako podseća na gubilište.

— Oh, bože moj! — uzviknu Rene pobledevši.

— Zbilja! — reče jednoglasno ceo skup.

— Izgleda da su baš sad, prosto rečeno, otkrili jednu malu bonapartističku zaveru.

— Je li mogućno? — reče markiza.

— Eto potkazivačkoga pisma.

I Vilfor pročita:

Gospodina kraljevskog državnog tužioca izveštava jedan prijatelj prestola i crkve da je izvestan Edmond Dantes, potkapetan broda Faraon, koji; je jutros stigao iz Smirne pošto je prethodno pristajao u Napulju i u Portu-Feraju, dobio nalog od Mirata da preda jedno pismo uzurpatoru, a od uzurpatora jedno pismo za bonapartistički odbor u Parizu.

Dokaz za njegovu krivicu dobiće se ako se on uhapsi, jer će se naći to pismo bilo kod njega, bilo kod njegovoga oca, ili u njegovoj kabini na Faraonu.

— Ali, — reče Rene — to pismo, koje je uostalom samo jedno anonimno pismo, upućeno je gospodinu kraljevskom tužiocu a ne vama.

— Jeste, ali je državni tužilac odsutan; u njegovom odsustvu pismo je došlo u ruke njegovom sekretaru, koji je imao dužnost da otvara pisma. On je, dakle, otvorio ovo, poslao po mene, pa pošto me nije našao, izdao je naređenje za hapšenje.

— Znači da je krivac uhapšen? — reče markiza.

— To jest, optuženik — prihvati Rene.

— Da, gospođo, — reče Vilfor — i kao što sam imao čast da maločas kažem gospođici Rene, ako se nađe ono pismo, onda je bolesnik veoma bolestan.

— A gde je taj nesrećnik? — zapita Rene.

— U mome stanu.

— Onda idite, dragi prijatelju, — reče markiz — nemojte zanemariti svoje dužnosti da biste ostali sa nama kad vas služba kralju očekuje drugde. Idite, dakle, onamo gde vas očekuje služba kralju.

— O, gospodine od Vilfora, — reče Rene sklapajući ruke — budite blagi, jer je ovo dan vaše veridbe.

Vilfor obiđe oko stola, pa prišavši devojčinoj stolici, nasloni se na njen naslon i reče:

— Da bih vam uštedio jednu brigu, učiniću sve što budem mogao, draga Rene. Ali ako su nagoveštenja pouzdana, ako je optužba istinita, onda će se morati poseći taj bonapartistički korov.

Rene uzdrhta na tu reč poseći, jer ta trava koju je trebalo poseći imala je svoju glavu.

— Eh, eh, — reče markiza — ne slušajte tu devojčicu, Vilfore, ona će se na to već naviknuti.

I markiza pruži Vilforu svoju mršavu ruku, koju on poljubi, no gledajući u isti mah u Rene i govoreći joj pogledom:

— Ovo ja ljubim vašu ruku ili bih barem želeo da je ljubim u ovom trenutku.

— Tužno predskazivanje! — prošapta Rene.

— Zbilja, gospođice, — reče markiza — vi ste očajno detinjasti: pitam ja vas kakve veze može imati sudbina države sa vašim osećajnim maštanjima i vašom bolesnom osetljivošću srca.

— Oh, majko! — prošapta Rene.

— Milost za tu rđavu rojalistkinju, gospođo markizo, — reče Vilfor. — Ja vam obećavam da ću svoj poziv zamenika kraljevskog državnog tužioca vršiti savesno, a to će reći užasno strogo.

Ali, u isto vreme dok je kao sudija upućivao ove reči markizi, verenik je krišom bacio jedan pogled na svoju verenicu, a taj pogled je govorio:

"Ne brinite ništa, Rene: radi vaše ljubavi biću blag".

Rene odgovori na taj pogled svojim najumiljatijim osmejkom, i Vilfor iziđe sa blaženstvom u srcu.

7. ISTRAGA

Tek što Vilfor iziđe iz trpezarije, a već se vesela maska njegovog lica pretvori u ozbiljan izraz čoveka pozvanog da u najvažnijoj dužnosti rešava o životu svoga bližnjeg. Međutim, i pored sve pokretljivosti njegovoga lica, pokretljivosti koju je zamenik državnog tužioca, kao što to mora da čini i dobar glumac, više puta proučavao pred ogledalom, ovoga puta je za njega bio veliki napor da namršti obrve i natušti svoje lice. Jer izuzev uspomene na političku liniju kojom je išao njegov otac i koja je mogla, ako se on ne bi od nje potpuno udaljio, da skrene na koban put njegovu budućnost, Žerar od Vilfora bio je u tome trenutku toliko srećan koliko samo može čovek da bude: već bogat od svoje kuće, on je u dvadeset i sedmoj godini zauzimao visok položaj u sudstvu i ženio se mladom i lepom devojkom koju je voleo ne strasno, već razumom, onako kako jedan zamenik državnog tužioca može da voli, a osim svoje lepote, koja je bila znatna, gospođica od Sen-Merana, njegova verenica, bila je iz jedne porodice koja je bila u to doba u najboljim vezama sa dvorom. A osim uticaja njegova oca i majke, koji su mogli — nemajući druge dece — da taj uticaj ulože potpuno za dobro svoga zeta, ona je donosila još svome mužu miraz od pedeset hiljada talira, koji bi se mogli, zahvaljujući buđućim mogućnostima, tome svirepom izrazu što su ga provodadžije izmislile; povećati jednoga dana nasleđem od pola miliona.

Skup svih ovih pojedinosti predstavljao je, dakle, za Vilfora jednu sjajnu srećnu celinu toliko sjajnu da mu se činilo da vidi i same pege na suncu, kada bi duže vremena gledao svoj unutrašnji život duhovnim očima.

Na vratima zateče policijskog komesara, koji ga očekivaše. Pogled na toga čoveka u crnom odelu obori ga sa visine sedmoga neba na stvarnu zemlju po kojoj svi mi hodamo. On udesi svoje lice kao što smo rekli, pa prišavši sudskom činovniku reče:

— Evo me, gospodine. Pročitao sam pismo, i vi ste dobro učinili što ste uhapsili toga čoveka. A sada mi dajte o njemu i o zaveri sve pojedinosti koje ste prikupili.

— O zaveri, gospodine, ne znamo još ništa. Sve hartije i dokumenta što su nađena kod njega zatvorena su u jedan omot i ostavljena zapečaćena na vaš sto. A što se tiče okrivljenoga, kao što ste videli iz samoga pisma kojim je potkazan, to je neki Edmond Dantes, potkapetan na jedrenjaku Faraon koji prenosi pamuk iz Aleksandrije i Smirne i koji pripada firmi Morel i sin iz Marselja.

— Pre službe u trgovačkoj mornarici, da li je on služio u vojnoj mornarici?

— O, ne, gospodine. To je sasvim mlad čovek.

— Koliko mu je godina?

— Najviše devetnaest ili dvadeset.

U tom trenutku, baš kada je Vilfor, idući Glavnom ulicom, bio stigao do ugla ulice Konsej, jedan čovek, koji kao da je čekao da on tuda naiđe, priđe mu. To je bio gospodin Morel.

— Ah, gospodine od Vilfora! — uzviknu čestiti čovek spazivši državnog tužioca. — Veoma sam srećan što sam vas sreo. Zamislite da su baš sad načinili najčudniju i najnečuveniju pogrešku: uhapsili su potkapetana moga broda, Edmonda Dantesa.

— To znam, gospodine, — reče Vilfor — i pošao sam da ga ispitam.

— O, gospodine, — nastavi gospodin Morel ponesen prijateljstvom prema mladiću — vi ne poznajete onoga koga optužujete, a ja ga dobro znam: zamislite čoveka najpitomijeg, čoveka najpoštenijeg, i smeo bih skoro reći čoveka koji najbolje poznaje svoj zanat u čitavoj trgovačkoj mornarici. O, gospodine od Vilfora! Ja vam ga preporučujem sasvim iskreno i od sveg srca.

Vilfor je, kao što smo mogli videti, pripadao plemićkoj grupi grada, a Morel prostonarodnoj; prvi je bio krajnji rojalist, a na ovog drugog se sumnjalo da je potajno bonapartista. Vilfor pogleda prezrivo Morela, pa mu odgovori hladno:

— Vi znate, gospodine, da neko može biti pitom u privatnom životu, pošten u svojim trgovačkim odnosima, znalac u svome zanatu, pa da ipak bude veliki krivac u političkom smislu. Vi to znate, gospodine, zar ne?

I sudija naglasi ove poslednje reči kao da je hteo da ih primeni na samoga brodovlasnika, dok njegov ispitivački pogled kao da je hteo da prodre u dubinu srca toga čoveka dovoljno smelog da se zauzima za nekog drugog, a međutim je morao znati da se i njemu moglo ponešto da zameri u tom smislu.

Morel pocrvene, jer nije osećao da mu je savest sasvim čista u pogledu političkih ubeđenja; a osim toga, ono što mu je Dantes u poverenju rekao o svome sastanku sa velikim maršalom i ono nekoliko reči koje mu je car rekao uzrujavalo je njegovu dušu. Pa ipak, on dodade glasom u kome se osećala najveća odanost prema mladiću:

— Preklinjem vas, gospodine od Vilfora, budite pravedni kao što i treba da budete, dobri kao što ste uvek, i vratite nam brzo toga jadnog Dantesa!

Ova reč vratite nam zazvoni revolucionarno u ušima zamenika kraljevskog državnog tužioca.

"Gle, gle!" pomisli on u sebi, "Vratite nam… Da li taj Dantes nije član neke grupe karbonara, kad njegov zaštitnik tako nepromišljeno govori kao u ime nekog udruženja? Uhapsili su ga u nekoj krčmi — rekao mi je, čini mi se, policijski komesar i dodao da je bio u velikom društvu. To mora da je bio neki njihov tajni sastanak".

Zatim glasno odgovori:

— Gospodine, vi možete biti potpuno mirni, i niste se uzalud obratili mojoj pravičnosti, ako je okrivljeni nevin; ali ako je on, naprotiv, kriv, mi živimo u jednom teškom vremenu, gospodine, u kome bi nekažnjavanje bilo koban primer; prema tome, biću primoran da vršim svoju dužnost.

I posle toga, pošto je bio stigao do vrata svoje kuće, koja su se sučeljavala sa sudskom zgradom, on uđe gordo, pošto je ledenom učtivošću pozdravio jadnog brodovlasnika, koji ostade kao skamenjen na mestu na kome ga je Vilfor ostavio.

Predsoblje je bilo puno žandarma i policijskih agenata; usred njih, pod budnim nadzorom i pogledima punim plamene mržnje, stajao je uhapšenik, miran i nepomičan.

Vilfor prođe kroz predsoblje, baci jedan pogled ispod oka na Dantesa, pa pošto uze svežanj hartija koji mu predade jedan agent, iščeze govoreći:

— Neka se uvede uhapšenik.

Ma kako da je bio brz taj pogled, ipak je on bio dovoljan Vilforu da stvori sebi predstavu o čoveku koga će imati da ispituje: nazreo je inteligenciju u njegovome širokom i otvorenom čelu, hrabrost u čvrstom pogledu i namrštenim obrvama, a iskrenost u debelim i poluotvorenim usnama, iza kojih su se videla dva reda zuba belih kao slonova kost.

Prvi utisak bio je povoljan po Dantesa; ali je Vilfor tako često čuo, kao poslovicu duboke mudrosti, da treba biti nepoverljiv prema svome prvom utisku, naročito kad je povoljan, te on primeni tu izreku na utisak, ne vodeći računa o razlici koja postoji između tih dveju reči.

I tako on uguši u sebi dobre pobude koje su htele da osvoje njegovo srce da bi odatle jurišale na njegov razum, udesi pod ogledalom svoje lice kao u svečanim danima, pa sede, natmuren i sa pretnjom na licu, za svoj sto.

Trenutak posle toga Dantes uđe.

Mladić je još bio bled, ali miran i nasmejan. On pozdravi svoga sudiju sa neusiljenom učtivošću, pa zatim potraži očima neku stolicu, kao da je bio u salonu brodovlasnika Morela.

Tek tada njegove oči susretoše tamni pogled Vilforov, onaj pogled svojstven ljudima iz suda koji ne želi da im se pročitaju misli i koji svojim očima daju izraz mutnog stakla. Taj pogled pokaza mu da se nalazi pred sudom, gde se svi ponašaju natmureno.

— Ko ste vi i kako se zovete? — zapita Vilfor prelistavajući zabeleške koje mu je policijski agent predao pri ulasku i koje su od pre jednog sata postale obimne, toliko razorne klice špijunaže brzo prijanjaju za ono nesrećno telo što se naziva optuženikom.

— Ja se zovem Edmond Dantes, gospodine, — odgovori mladić mirnim i zvonkim glasom; — Ja sam potkapetan na brodu Faraon, koji pripada gospodi Morelu i sinu.

— Koliko vam je godina?

— Devetnaest — odgovori Dantes.

— Šta ste radili u trenutku kad su vas uhapsili?

— Bio sam na ručku na dan moje sopstvene veridbe, gospodine, — reče Dantes glasom pomalo uzbuđenim, toliko je bolna bila suprotnost između onih radosnih trenutaka i ove zlokobne ceremonije koja se sad odigravala, i toliko ga je mračno lice gospodina od Vilfora nagonilo da misli na verni lik Mercedesin.

— Bili ste na svom veridbenom ručku? — reče zamenik državnog tužioca uzdrhtavši i protiv svoje volje.

— Da gospodine, ja treba baš sad da se venčam sa jednom devojkom koju volim od pre tri godine.

Vilfor, ma koliko da je obično bio neosetljiv, oseti izvesno uzbuđenje zbog ove podudarnosti, te uzrujani glas Dantesa, koji je bio iznenadno otrgnut od svoje sreće, probudi u dnu njegove duše osećanje simpatije, jer se i on baš tada ženio, i on je bio srećan, a došli su da pomute njegovu sreću zato da bi on potpomogao da se uništi radost jednog čoveka koji je, kao i on, bio već na domaku svoje sreće.

"Ova filozofska sličnost", pomisli on, "načiniće veliki utisak pri mom povratku u salon gospodina od Sen-Merana". I on unapred pronađe i sredi u sebi, dok je Dantes očekivao nova pitanja, one protivuslovne reči pomoću kojih govornici stvaraju rečenice pune slavoljubivosti i želje za pljeskom, zbog kojih ljudi ponekad veruju da je to prava rečitost.

Kada je njegov mali govor u mislima bio sročen, Vilfor se osmehnu na svoj budući uspeh, pa obraćajući se ponovo Dantesu reče:

— Nastavite, gospodine.

— Šta želite da nastavim?

— Da obaveštavate sud.

— Neka mi sud kaže o čemu hoće da bude obavešten, pa ću mu ja reći sve što znam. Samo, — dodade on osmehnuvši se takođe — ja mu dajem na znanje da ne znam bog zna šta.

— Jeste li služili za vreme uzurpatora?

— Baš je trebalo da stupim u vojnu mornaricu kad je on svrgnut.

— Kažu da su vaša politička ubeđenja buntovnička — reče Vilfor, kome niko nije rekao ni reči o tome, no koji je voleo da postavi to pitanje kao što se iznosi neka optužba.

— Moja politička ubeđenja, gospodine? Na žalost! Ja se skoro stidim da to priznam, ali ja nikad nisam imao ono što se naziva utvrđeno mišljenje. Ja imam tek devetnaest godina, kao što sam imao čast da vam maločas kažem; ja ne znam ništa, ja nisam određen da igram nikakvu ulogu; za ono malo što jesam i što ću biti, ako mi se dodeli zvanje za koje žudim, imaću da zahvalim gospodinu Morelu. I zato sva moja mišljenja, ne misim da kažem politička, već lična, ograničena su na ova tri osećanja: ja volim svoga oca, poštujem gospodina Morela i obožavam Mercedes. Eto gospodine, to je sve što mogu da kažem sudu. Kao što vidite, to nije za njega mnogo zanimljivo.

Dok je Dantes govorio, Vilfor je posmatrao njegovo lice i vrlo blago i vrlo iskreno, i osećao je kako mu se vraćaju u sećanje reči kojima ga je Rene molila da bude blag prema okrivljenome, koga nije poznavala. Na osnovu iskustva koje je zamenik državnog tužioca već imao o zločinu i zločincima, on je video da iz svake Dantesove reči izbija dokaz nevinosti. I zaista, taj mladić, moglo bi se skoro reći još dete, jednostavan, prirodan, koji je govorio onom rečitošću srca koje se nikad ne može namerno pronaći, pun ljubavi prema svakome, jer je bio srećan i jer sreća i same zle ljude pretvara u dobre prenosio je čak i na svoga sudiju blagu ljubaznost koja se izlivala iz njegovog srca. Edmond je imao u pogledu, u glasu i pokretima, ma koliko da je Vilfor bio prema njemu nabusit i strog, samo ljupkost i dobrotu prema onome koji ga je ispitivao.

"Vraga", pomisli u sebi Vilfor, "ovo je neki divan dečko, i meni neće biti teško, nadam se, da zadobijem naklonost Rene izvršujući prvu preporuku koju mi je ona dala: tako ću zaslužiti srdačan stisak ruke pred svima, i jedan divan poljubac nasamo".

I pri ovoj slatkoj nadi, Vilforovo lice se razvedri, tako da kad skrete svoj pogled sa svojih misli na Dantesa, Dantes, koji je pratio pogledom sve pokrete na licu svoga sudije, osmehivao se kao da je njegova misao.

— Gospodine, — reče Vilfor — da li vi imate ličnih neprijatelja?

— Ličnih neprijatelja! — reče Dantes. — Ja sam srecom odviše beznačajna ličnost da bi mi ih društveni položaj mogao stvoriti. A što se tiče moje naravi, koja je malo plahovitija, ja sam se uvek trudio da je ublažim u odnosu na svoje potčinjene. Ja imam deset ili dvanaest mornara pod svojom komandom: neka se oni ispitaju, gospodine, pa će vam oni reći da me vole i poštuju, ne kao oca, jer sam odveć mlad za to, već kao starijeg brata.

— Ali, kad nemate neprijatelja, možda imate nekoga ko vam zavidi: vi ćete sa vaših devetnaest godina biti naimenovani za kapetana, a to je visok položaj u vašem pozivu; vi ćete se oženiti jednom lepom devojkom koja vas voli, a to je retka sreća u svim pozivima na svetu. Te dve povlastice koje vam je služba dodelila mogle su da vam stvore zavidljivce.

— Da, vi ste u pravu. Vi svakako bolje poznajete ljude nego ja, i to je mogućno. Ali ako bi se ti neprijatelji nalazili među mojim prijateljima, onda vam iskreno kažem da više volim i da ne saznam za njih, da ne bih morao da ih mrzim.

— Varate se, gospodine. Treba uvek, koliko god je to mogućno, videti jasno svoju okolinu. A pošto mi se zaista čini da ste vi veoma valjan mladić, to ću radi vas odstupiti od uobičajenog reda u sudu i pomoći vam da se prisetite, jer ću vam pokazati potajnu optužbu zbog koje se sad nalazite ovde preda mnom. Evo optužnog pisma. Poznajete li taj rukopis.

I Vilfor izvuče iz svoga džepa pismo i pruži ga Dantesu. Dantes pogleda i pročita. Čelo mu se zamrači i on reče:

— Ne, gospodine, ne poznajem ovaj rukopis; on je iskrenut, pa ipak su potezi dosta slobodni. U svakom slučaju, ovo je pisala neka vešta ruka. Veoma sam srećan — dodade gledajući zahvalno u Vilfora — što imam posla sa čovekom kao što ste vi, jer je taj moj zavidljivac zaista pravi neprijatelji.

I po blesku koji sevnu u očima mladoga čoveka kad izgovori ove reči, Vilfor je mogao da razazna koliko je bilo prikrivene snažne volje pod blagošću koju je isprva pokazao.

— A sad hajde, — reče zamenik državnog tužioca — odgovarajte mi iskreno, gospodine, ne kao okrivljeni svome sudiji već kao što odgovara čovek u nezgodnom položaju nekom drugom čoveku koji se interesuje za njega: čega ima istinitog u ovoj anonimnoj optužbi?

I Vilfor baci sa odvratnošću na sto pismo koje mu Dantes beše vratio.

— Sve i ništa, gospodine, a evo čiste istine, na koju se mogu zakleti svojom mornarskom čašću, svojom ljubavlju prema Mercedesi i životom svoga oca.

— Govorite gospodine, — reče Vilfor jakim glasom.

Zatim dodade za sebe šapatom:

"Kad bi Rene mogla da me vidi; nadam se da bi bila zadovoljna mnome i da me ne bi više nazivala dželatom!"

— Pa, eto! Kada smo napuštali Napulj, kapetan Lekler se razboleo od zapaljenja mozga. Pošto nismo imali lekara na brodu, a on nije hteo da pristane nigde, jer se žurio da stigne na ostrvo Elbu, njegova se bolest toliko pogoršala, da me je pri kraju trećega dana, osećajući da će umreti, pozvao k sebi i rekao mi:

"— Dragi Dantese, zakunite mi se svojom čašću da ćete učiniti ono što vam budem rekao. U pitanju su najviši interesi.

"— Zaklinjem vam se, kapetane, — odgovorio sam mu.

"— E, onda pošto posle moje smrti vama pripada zapovedništvo broda kao potkapetanu, vi ćete preuzeti to zapovedništvo, uputićete se ka ostrvu Elbi, iskrcaćete se u Porto-Feraju, potražićete velikog maršala i predaćete mu ovo pismo. Možda će vam se tada predati drugo jedno pismo i zatražiti od vas da izvršite neki zadatak koji je bio meni namenjen, Dantese, vi ćete ga izvršiti umesto mene, i sva čast od toga pripašće vama.

"— Učiniću to, kapetane, ali možda nije tako lako doći do velikog maršala kao što ste vi mislili.

"— Evo jednoga prstena koji ćete mu vi dostaviti — rekao je kapetan — i koji će otkloniti sve zapreke".

I posle ovih reči predao mi je jedan prsten.

Bilo je već krajnje vreme, jer posle dva sata počeo je da bunca. Sutradan je bio mrtav.

— A šta ste vi potom uradili?

— Ono što mi je bila dužnost da uradim, gospodine, ono što bi i svaki drugi na mome mestu učinio: u svakom slučaju, molbe jednog samrtnika su svetinje; ali među mornarima su molbe jednog starešine isto što i naređenja koja se moraju izvršiti. Zato ja uputih brod ka ostrvu Elbi, gde stigoh sutradan. Naredih celoj posadi da ostane na brodu, a ja siđoh sam na kopno. Kao što sam bio i predvideo, činili su mi izvesne teškoće da me odvedu maršalu, ali mu ja poslah prsten koji je trebalo da mi posluži kao znak raspoznavanja, i sva se vrata otvoriše preda mnom. On me primi, ispita me o poslednjim trenucima smrti jadnoga kapetana Leklera, i, kao što je ovaj bio predvideo, dade mi jedno pismo sa nalogom da ga ja lično odnesem u Pariz. Ja mu to obećah, jer je to značilo ispuniti poslednju volju moga kapetana. Iskrcah se i brzo uredih sve brodske poslove, pa zatim odjurih svojoj verenici, koju zatekoh lepšu i zaljubljeniju nego ikad. Zahvaljujući gospodinu Morelu, preskočismo sve crkvene teškoće, te sam se naposletku nalazio, kao što sam vam već rekao, na svome veridbenom ručku, spreman da se venčam kroz jedan sat i da otputujem sutradan u Pariz, kada, na tu dostavu koju vi, izgleda, sad prezirete isto koliko i ja, mene ubapsiše.

— Jeste, jeste, — reče tihim glasom Vilfor.— sve mi to izgleda kao istina; i ako ste vi krivi, to je usled vaše neopreznosti; pa i tu neopreznost opravdavaju naređenja vašega kapetana. Predajte nam to pismo što su vam ga dali na ostrvu Elbi, dajte mi reč da ćete doći na prvo ispitivanje, pa idite natrag svojim prijateljima.

— Znači da sam sada slobodan, gospodine! — uzviknu Dantes sav radostan.

— Jeste, samo mi dajte to pismo.

— Ono mora da je tu pred vama, gospodine, jer su mi ga oduzeli sa ostalim dokumentima, a ja raspoznajem neka od njih u tome svežnju hartija.

— Pričekajte, — reče zamenik državnog tužioca Dantesu, koji je baš uzimao svoje rukavice i šešir — pričekajte. Kome je ono upućeno?

— Gospodinu Noartijeu, ulica Kok-Eron, u Parizu.

Da je grom udario u Vilfora, ne bi ga brže i iznenadnije pogodio. On ponovo pade u svoju naslonjaču, sa koje se beše pridigao da dohvati svežanj hartija oduzetih od Dantesa, pa prelistavajući ga žurno, izvuče ono kobno pismo, na koje baci pogled pun neizrecivog straha.

— Gospodin Noartije, ulica KonEron, broj 13 — promrmlja on bledeći sve više.

— Da, gospodine, — odgovori Dantes začuđeno. — Poznajete li ga?

— Ne — odgovori brzo Vilfor. — Jedan veran kraljev službenik ne poznaje zaverenike.

— Zar je tu u pitanju neka zavera? — zapita Dantes, koga, pošto je poverovao da je slobodan, poče ponovo da obuzima strah još veći nego u početku. — U svakom slučaju, gospodine, ja sam vam rekao da nisam imao ni pojma o sadržini pisma koje sam nosio.

— Da — odgovori Vilfor potmulim glasom. — Ali vi znate ime onoga kome je ono bilo upućeno!

— Da bih ga predao njemu lično, gospodine, bilo je potrebno da ga znam.

— I vi niste pokazali ovo pismo nikome? — reče Vilfor čitajući i bledeći ukoliko je dalje čitao.

— Nikome, gospodine, tako mi časti!

— Znači da niko ne zna da ste vi nosili jedno pismo sa ostrva Elbe upućeno gospodinu Noartijeu?

— Niko, gospodine, osim onoga koji mi ga je dao.

— I to je odveć, zaista više no što treba — promrmlja Vilfor.

Vilforovo čelo mrštilo se sve više ukoliko se u čitanju približavao kraju. Zbog njegovih pobelelih usana, drhtavih ruku i zažarenih očiju, Dantes je počeo da oseća u duši najbolnije strepnje.

Pošto je pročitao, Vilfor zagnjuri glavu u šake i ostade tako za trenutak pogružen.

— Oh, bože moj! Šta je to sad, gospodine? — zapita bojažljivo Dantes.

Vilfor ne odgovori ništa, ali posle nekoliko trenutaka on ponovo diže svoje bledo i izobličeno lice i pročita još jedanput to pismo.

— I vi kažete da ne znate sadržinu ovoga pisma? — nastavi Vilfor.

— Tako mi časti, to opet kažem, gospodine, — reče Dantes — ja to ne znam. Ali, šta je to sa vama, zaboga! Vama će pozliti. Hoćete li da zazvonim, hoćete li da zovem.

— Ne, gospodine, — reče Vilfor ustajući brzo. — Ne mičite se, ne govorite ništa, jer ovde ja izdajem naređenja, a ne vi.

— Gospodine, hteo sam samo da vam pomognem, i ništa više, — reče Dantes uvređeno.

— Meni nije ništa potrebno. Bila je to samo trenutna malaksalost, i ništa drugo. Brinite se vi o sebi, a ne o meni, i odgovarajte.

Dantes očekivaše da počne ispitivanje posle ovoga naređenja, ali uzalud, jer Vilfor ponovo pade na svoju naslonjaču, prevuče ledenom rukom preko čela oblivenog znojem, pa po treći put stade da čita pismo.

"Oh, ako bi on znao šta sadrži ovo pismo — promrmlja on za sebe — i kada bi ikada doznao da je Noartije otac Vilforov, ja bih bio upropašćen, upropašćen zasvagda!"

I s vremena na vreme pogledao bi u Edmonda, kao da njegov pogled može da probije onu nevidljivu branu koja skriva u srcu one tajne koje usta neće da kažu.

— Oh, nećemo više da sumnjamo! — uzviknu on odjednom.

— Ali, zaboga, gospodine! — uzviknu mladić. — Ako vi sumnjate u mene, ako me sumnjičite, ispitajte me, a ja sam spreman da vam odgovaram.

Vilfor načini veliki napor da se savlada, pa reče tonom koji je želeo da izgleda spokojan:

— Gospodine, iz vašeg ispitivanja proizlaze za vas stvari koje vas veoma terete, te ja nemam vlast, kao što sam se isprva nadao, da vam odmah vratim slobodu. Zbog toga moram, pre nego što bih preduzeo takvu meru, da pitam za savet istražnog sudiju. Pa ipak, vi ste videli kako sam ja postupao sa vama.

— O, da, gospodine, — uzviknu Dantes — i ja sam vam na tome zahvalan, jer ste se vi prema meni ponašali više kao prijatelj nego kao sudija.

— E, dakle, gospodine, ja ću vas zadržati još neko vreme kao hapšenika, i to što je moguće manje. Ono što vas najviše tereti, to je ovo pismo, i evo vidite…

Vilfor priđe kaminu, baci pismo u vatru i ostade tu sve dok se ono ne pretvori u pepeo.

— I, eto vidite, — nastavi on — ja ga uništavam.

— Oh, gospodine, — uzviknu Dantes — vi ste nešto više nego pravda, vi ste oličena dobrota!

— Ali slušajte šta vam kažem — nastavi Vilfor. — Posle ovakvog postupka vi valjda razumete da možete imati poverenja u mene, zar ne?

— O, gospodinel Naredite i ja ću izvršiti vaša naređenja.

— Ne, —reče Vilfor prilazeći mladiću — ne, neću ja vama da izdajem naređenja, nego hoću da vam dam savete, razumete.

— Recite samo i ja ću im se povinovati kao da su naređenja.

— Zadržaću vas do večeras ovde, u sudskoj zgradi; možda će neko drugi doći da vas ispita; recite mu sve što ste i meni kazali, ali ni reči o ovome pismu.

— Obećavam vam to, gospodine.

Izgledalo je kao da Vilfor moli i preklinje, a okrivljeni teši svoga sudiju.

— Vi razumete, — reče on bacajući pogled na pepeo koji još beše sačuvao oblik hartije i koji je lebdeo iznad plamena — sada je ovo pismo uništeno, a samo vi i ja znamo da je ono postojalo. Prema tome, neće vam ga ponovo pokazati, zato ga poričite ako vam ga spomenu, poričite ga smelo, pa ćete biti spaseni.

— Poricaću, gospodine, budite bez brige — reče Dantes.

— Dobro, dobro! — reče Vilfor pružajući ruku ka gajtanu jednog zvonceta.

Zatim zastade u trenutku kad je hteo da zazvoni pa reče:

— To je bilo jedino pismo koje ste imali?

— Jedino.

— Zakunite se.

Dantes ispruži ruku, pa reče:

— Zaklinjem se.

Vilfor zazvoni.

Policijski komesar uđe.

Vilfor priđe policajcu i reče mu nekoliko reči na uvo; komesar samo klimnu glavom u znak odgovora.

— Pođite sa gospodinom — reče Vilfor Dantesu.

Dantes se pokloni, baci jedan poslednji zahvalan pogled na Vilfora i iziđe.

Tek što se vrata za njim zatvoriše, a Vilfora izdade snaga i on pade skoro onesvešćen u jednu naslonjaču.

Zatim posle jednog trenutka prošapta:

— O, bože moj! Od čega zavise život i sudbina!… Da je državni tužilac bio u Marselju i da je istražni sudija pozvan umesto mene, ja bih bio upropašćen; i to prokleto pismo bi me survalo u provaliju. Ah, oče moj, oče, zar ćete vi uvek biti prepreka mojoj sreći na ovome svetu, i zar ću morati večito da se borim protiv vaše prošlosti!

Zatim odjednom kao da neka neočekivana misao senu u njegovom umu i ozari mu lice; osmeh se ocrta na njegovim još stisnutim usnama, a unezverene oči umiriše se kao da se zaustaviše na jednoj pomisli.

— Tako je — reče on. — Jeste, to pismo koje je trebalo da me upropasti možda će mi doneti uspeh. Hajde, Vilfore, sad na posao!

I pošto se uverio da okrivljeni nije više u predsoblju, zamenik državnog tužioca iziđe takođe iz sobe i uputi se žurno domu svoje verenice.

8. IFSKA TVRĐAVA

Prolazeći kroz predsoblje, policijski komesar dade znak dvojici žandarma, i ovi stadoše sa desne a drugi s leve strane Dantesu; otvoriše jedna vrata koja su iz stana državnog tužioca vodila u sudsku zgradu, išli su neko vreme jednim od onih velikih i tamnih hodnika od kojih zadrhte oni koji kroz njih prolaze čak i kad nemaju nikakvog razloga da uzdrhte.

Kao god što je Vilforov stan imao prolaz u sudsku zgradu, tako je i sudska zgrada imala prolaz koji je vodio u zatvor, u mračnu građevinu naslonjenu na samu sudsku zgradu, u koji je gledala radoznalo, svim svojim razjapljenim otvorima, zvonara Akulske crkve, koja se diže ispred njega.

Posle mnogih zaokretanja u hodniku kojim je išao, Dantes vide kako se otvoriše jedna vrata sa gvozdenim prozorčetom. Policijski komesar otkuca pomoću jednog gvozdenog zvekira tri udarca, koji se Dantesu učiniše kao da su otkucani u njegovom srcu. Vrata se otvoriše, i dva žandarma gurnuše lako svoga uhapšenika, koji se još ustezao. Dantes prekorači kobni prag, i vrata se sa treskom zatvoriše za njim. Sad je udisao drugi jedan vazduh, memljiv i težak: bio je u tamnici.

Odvedoše ga u jednu dosta čistu sobu, no koja je imala rešetke na prozoru i tešku bravu na vratima; zato ga izgled njegovoga stana nije mnogo uplašio, a reči zamenika državnog tužioca, izgovorene glasom koji se Dantesu učinio prijateljski, odzvanjale su mu u ušima kao slatko obećanje nade.

Bilo je već četiri sata kada su Dantesa uveli u njegovu sobu. Bilo je to, kao što smo već rekli, na dan prvoga marta, te se uhapšenik uskoro nađe u mraku.

Tada se čulo sluha pojača kod njega na račun čula vida, koje se beše ugasilo, te na najmanji šum koji bi dopro do njega, uveren da dolaze da ga puste na slobodu, on bi naglo ustao i pošao jedan korak ka vratima; ali bi odmah zatim taj šum isčezao u nekom drugom pravcu, a Dantes bi se ponovo skrušio na ovoj klupici.

Naposletku, oko deset sati uveče, u trenutku kada je već bio počeo da gubi nadu, začu se jedan nov šum, koji mu se učini da se ovoga puta uputio ka njegovoj sobi. I zaista, koraci odjeknuše u hodniku i zaustaviše se pred njegovim vratima, ključ se okrete u bravi, šipovi zaškripaše, i teška hrastova vrata otvoriše se, puštajući da odjednom u mračnu sobu padne bleštava svetlost dveju buktinja.

Pri svetlosti ovih buktinja Dantes vide kako svetlucaju sablje i puške četvorice žandarma.

On beše koraknuo dva koraka unapred, ali ostade nepomičan na mestu videći to povećanje snaga.

— Dolazite li da me vodite? — zapita Dantes.

— Jeste — odgovori jedan od žandarma.

— Od strane gospodina zamenika državnog tužioca?

— Mislim da je tako.

— Dobro, — reče Dantes — spreman sam da pođem s vama.

Uverenje da su došli da ga vode zato što ih je poslao gospodin od Vilfora uklanjao je svaki strah od jadnoga mladića, te je sad uspokojeno i slobodnim korakom prišao i stao usred svojih sprovodnika.

Jedna kola čekala su pred kapijom sa ulice, kočijaš je sedeo na svome sedištu, a jedan policijski činovnik sedeo je pored kočijaša.

— Jesu li ova kola tu radi mene? — zapita Dantes.

— Radi vas, — odgovori jedan žandarm — popnite se.

Dantes htede da stavi nekoliko primedaba, ali se vrata otvoriše, i on oseti da ga guraju. On nije imao ni mogućnosti, pa čak ni namere da se odupre, te se za tren oka nađe u sedećem stavu između dva žandarma; druga dvojica sedoše na prednju klupicu, pa teška kola pođoše kloparajući zloslutno.

Uhapšenik baci pogled na otvore, ali su na njima bile rešetke. On je dakle samo prešao iz jednog zatvora u drugi; samo ovaj se zatvor kretao i vozio ga ka nekom nepoznatom cilju. Ipak, kroz rešetke toliko guste da se kroz njih jedva mogla ruka da provuče, Dantes raspoznade da se kola kreću ulicom Keseri i da kroz ulicu Sen-Loran i ulicu Tarami silaze ka pristaništu.

Uskoro on vide kroz kolske rešetke i kroz rešetke zgrade blizu koje se nalazio kako sijaju svetiljke na komandi pristaništa.

Kola se zaustaviše, policijski činovnik siđe i pođe ka stražarskoj sobi, iz koje izađoše dvadesetak vojnika i stadoše u dvored. Dantes je video pri svetlosti obalskih svetiljki kako se svetlucaju njihove puške.

— Da li se ovo radi mene — upita on — stavlja u pokret vojna snaga?

Policijski činovnik, otvarajući kolska vrata, koja su se zaključavala ključem, mada ne izgovori ni jednu jedinu reč, odgovori na ovo pitanje, jer Dantes vide između dva reda vojnika prolaz pripremljen za njega od kola do pristaništa.

Ona dva žandarma što su sedela na prednjoj klupici siđoše najpre, a zatim mu rekoše da siđe i on, i najzad oni koji su sedeli pored njega. Pođoše ka jednom čamcu, koji je jedan carinski mornar držao blizu obale pomoću lanca. Vojnici su gledali Dantesa kako prolazi, a na licu im se videla tupa radoznalost. Za tren oka njega smestiše na zadnji kraj čamca, uvek između ona četiri žandarma, dok je policijski činovnik bio na kljunu. Jak trzaj udalji čamac od obale, pa četiri veslača zaveslaše snažno ka Pilonu. Na jedan uzvik sa čamca spusti se lanac kojim se zatvara ulaz u pristanište i Dantes se nađe u onom delu koji se zove Friul, a to će reći izvan pristaništa.

Kada se uhapšenik nađe u slobodnom vazduhu, on najpre oseti radost, jer vazduh je skoro isto što i sloboda. Zato udisaše punim grudima onaj živahni povetarac što donosi na svojim krilima sve neznane mirise noći i mora. Međutim, on ubrzo zatim uzdahnu, jer je sad prolazio pored one Rezerve gde je još toga jutra bio tako srećan za vreme onoga sata što je prethodio njegovom hapšenju, i sad je kroz blistave otvore dvaju prozora dopirala do njega vreva neke igranke.

Dantes sklopi ruke, podiže oči k nebu i poče se moliti bogu.

Čamac je i dalje plovio. On beše prošao Tetdemor i sad je bio naspram zatona Faro; spremao se da oplovi obalskii bateriju, a to je za Dantesa bio neshvatljiv postupak.

— Ali kuda me vi to vodite? — zapita on jednoga od žandarma.

— Znaćete to uskoro.

— Ali ipak…

— Nama je zabranjeno da vam dajemo ma kakva objašnjenja.

Dantes je bio upola vojnik, te ispitivati potčinjene kojima je zabranjeno da odgovaraju učini mu se besmislen postupak, i on ućuta.

Tada mu najčudnije misli prođoše kroz glavu: pošto se ovakvim čamcem nije moglo daleko putovati, i pošto nije bilo nijedne lađe ukotvljene na onoj strani kuda su išli, on pomisli da oni hoće da ga iskrcaju na neko udaljeno mesto na obali i da mu kažu da je slobodan. Nije bio vezan, stražari nisu ni pokušali da mu stave lisice na ruke, te mu se to činilo kao dobar predznak. Uostalom, zar mu zamenik državnog tužioca, koji se prema njemu tako lepo ponašao, nije rekao da nema ničega da se plaši, samo ako ne izgovori ono kobno ime Noartije? I zar nije Vilfor pred njim uništio ono opasno pismo, taj jedini dokaz koji je postojao protiv njega?

Zato je odsad očekivao, ćuteći zamišljeno, i pokušavao da svojim mornarskim okom, naviknutim na mrak i prostor, prodre što dalje kroz noćnu pomrčinu.

Ostavili su na desnoj strani ostrvo Ratono, gde je sijao jedan svetionik, pa idući skoro duž same obale, stigoše naspram zaliva Katalan. Tu pogledi uhapšenikovi udvostručiše napor; tu je bila Mercedes, i njemu se svakog trenutka činilo da na mračnoj obali vidi kako se ocrtava nejasna i neodređena prilika jedne žene.

Zar predosećanje nije govorilo Mercedesi da njen verenik prolazi sad na tri stotine koraka od nje?

Jedna jedina svetlost sijala je u Katalanu. Ispitujući položaj te svetlosti, Dantes raspoznade da ona osvetljava sobu njegove verenice. Mercedes je jedina bila budna u čitavom tom malom naselju. Kad bi uzviknuo, mladićeva verenica mogla bi čuti njegov uzvik.

Nekakav lažan stid ne dade mu da to učini. Šta bi kazali ovi ljudi što ga gledaju kad bi ga čuli kako viče kao ludak? Zato on ostade nem i očiju upravljenih na onu svetlost.

Za to vreme čamac je produžavao svoj put; ali uhapšenik nije nimalo mislio na čamac, već je mislio na Mercedes.

Jedna uzvišica na obali zakloni mu svetlost. Dantes se okrete i vide da se čamac uputio ka pučini.

Dok je tako posmatrao udubljen u svoje sopstvene misli, na čamcu behu zamenili vesla jedrima, te je sad čamac plovio teran vetrom.

I pored nelagodnosti koju je osećao da žandarmu upućuje nova pitanja, Dantes se ipak primače njemu, pa ga uze za ruku i reče:

— Druže, u ime vaše savesti i kao vojnika, ja vas preklinjem da se sažalite na mene i da mi odgovorite. Ja sam kapeten Dantes, dobar i ispravan Francuz, mada sam optužen za ne znam kakvu izdaju: kud me vi vodite? Recite mi to, a ja vam dajem svoju mornarsku reč da ću se povinovati dužnosti i pomiriti se sa svojom sudbinom.

Žandarm se počeša iza uveta pa pogleda u svoga druga. Ovaj načini jedan pokret koji je hteo reći otprilike: "Čini mi se da se sad već ne moramo ustezati", te se žandarm okrete Dantesu pa reče:

— Vi ste Marseljac i mornar, a pitate me kud idemo?

— Da, jer, tako mi časti, ja to ne znam.

— Zar ne možete da naslutite?

— Ni najmanje.

— Nije moguće.

— Zaklinjem vam se onim što mi je najsvetije na ovome svetu. Odgovorite mi, tako vam boga!

— Ali naređenje koje nam je izdato?

— Naređenje vam ne zabranjuje da mi kažete ono što ću saznati za desetak minuta, za pola sata, možda za jedan sat. Samo, vi biste mi do tog trenutka uštedeli čitave vekove neizvesnosti. Ja vas za ovo molim kao da ste moj prijatelj. Eto, ja neću ni da se bunim ni da bežim; uostalom, ja to ne bih ni mogao: kud idemo mi?

— Osim ako nemate zavoj na očima ili ako niste nikad izišli iz Marseljskog pristaništa, morali biste ipak pogoditi kud idete?

— Ne.

— Onda pogledajte oko sebe.

Dantes se podiže, baci prirodno pogled ka tački kuda izgledaše da se čamac beše uputio, i na sto hvati ispred sebe vide kako se uzdiže crna i strma stena na kojoj se dizala, poput kremene izrasline, mračna Ifska tvrđava.

Neobični oblak te tamnice oko koje caruje tako dubok užas, ta tvrđava koja već tri stoleća hrani Marselj svojim jezivim predanjima, pojavivši se tako iznenadno pred Dantesom, koji nije nikako mislio na nju, učini na njega isti utisak koji osuđenome na smrt čini pogled na gubilište.

— Ah, bože moj! — uzviknu on. — Ifska tvrđava! A šta ćemo mi tamo!

Žandarm se osmehnu.

— Ta valjda me ne vodite tamo da budem zasužnjen? — nastavi Dantes. — Ifska tvrđava je državna tamnica, određena samo za velike političke krivce. Ja nisam izvršio nikakav zločin. Da li u Ifskoj tvrđavi ima istražnih sudija, ili ma kakvih drugih sudija.

— Mislim — reče žandarm — da tamo ima samo jedan upravnik, tamničari, vojnička posada i čvrsti zidovi. Hajde, hajde, prijatelju, nemojte se praviti toliko začuđeni, jer bih zaista mogao pomisliti da mi se podsmevate za svu moju ljubaznost prema vama.

Dantes steže ruku žandarmu tako jako kao da hoće da mu je slomi.

— Znači, vi mislite da me vode u Ifsku tvrđavu zato da bi me tamo bacili u tamnicu?

— Verovatno — reče žandarm. — Ali u svakom slučaju, druže, nije potrebno da me stežete tako jako.

— Zar bez ikakvog drugog obaveštenja, bez ikakvih drugih formalnosti? — zapita mladić.

— Formalnosti su ispunjene, a obaveštenje je dato.

— Tako, dakle, i pored obećanja gospodina od Vilfora?…

— Ja ne znam da li vam je gospodin od Vilfora dao kakvo obećanje, — reče žandarm — ali ono što ja znam, to je da mi idemo u Ifsku tvrđavu. Hej, šta vi to činite?. Ovamo, drugovi, pomozite mi!

Jednim munjevitim pokretom, koji je ipak naslutilo žandarmovo izvežbano oko, Dantes je hteo da skoči u more, ali ga četiri snažne šake zadržaše u trenutku kada su njegova stopala napuštala pod čamca.

On ponovo pade na dno čamca urlajući od gneva.

— Aha, — uzviknu žandarm stavljajući mu jedno koleno na grudi — aha! Eto kako vi držite svoju mornarsku reč. Pa sad idi pa veruj ljudima koji se prenemažu! E, sada, dragi prijatelju, načinite samo jedan jedini pokret, pa ću vam prosvirati kuršum kroz glavu. Ja sam prekršio svoje prvo naređenje, ali, jemčim vam, neću prekršiti drugo.

I on zaista spusti svoj karabin prema Dantesu, koji oseti kako se vrh puščane cevi naslanja na njegovu slepoočnicu.

Jednoga trenutka dođe mu pomisao da učini taj zabranjeni pokret, te da odjednom okonča tu neočekivanu nesreću koja se beše oborila na njega i ščepala ga u svoje orlovske kandže. Ali baš zato je ta nesreća došla neočekivano, Dantes pomisli da ona ne može dugo trajati; zatim se seti obećanja gospodina od Vilfora; i najzad, ako treba i to da kažemo, takva smrt na dnu jednoga čamca, zadata rukom jednog žandarma, učini mu se ružna i prostačka.

Zato on ponovo pade na pod čamca urlajući od besa i ujedajući se pomamno za pesnice.

Skoro istoga trenutka jak udar zatrese čamac. Jedan od veslača skoči na stenu koju kljun čamca beše dodirnuo, uže zaškripa odmotavajući se preko koturače, i Dantes shvati da su prispeli i da sad privezuju čamac.

I zaista, njegovi čuvari, koji su ga držali u isti mah i za ruke i za jaku kaputa, primoraše ga da se digne, izguraše ga na obalu i odvukoše ga ka stepenicama koje se penju ka ulazu u tvrđavu, a policijski činovnik, naoružan sa jednom puškom sa bajonetom, pratio ih je pozadi.

Dantes se, uostalom, nije više uzaludno odupirao; njegovo sporo kretanje bilo je više posledica tromosti nego želje za protivljenjem; on je bio ošamućen i posrtao je kao pijan. On opet vide kako se vojnici ređaju na strmoj padini, oseti stepenike koji su ga primoravali da podiže noge, opazi da prolazi ispod jedne kapije i da se ta kapija zatvara za njim, ali sve to mahinalno, kao kroz maglu, ne razaznavajući ništa pouzdano. On nije više video čak ni more, tu ogromnu, bolnu čežnju sužanja, koji gledaju u prostor sa užasnim osećanjem da su nemoćni da ga pređu.

Zaustaviše se za trenutak i on za to vreme pokuša da se pribere. Pogleda oko sebe: bio je u jednom četvrtastom dvorištu koje su sačinjavala četiri visoka zida; čuo se spor i pravilan korak stražara; i kad god bi oni prošli ispred dva ili tri zraka što su ih na zid bacale dve ili tri svetiljke koje su sijale unutra u tvrđavi, videlo bi se kako se blistaju cevi njihovih pušaka.

Očeknuše tu otprilike desetak minuta. Znajući da Dantes više ne može pobeći, žandarmi su ga pustili. Izgledalo je da očekuju dalja naređenja, i ta naređenja stigoše.

— Gde je uhapšenik? — zapita jedan glas.

— Evo ga — odgovoriše žandami.

— Neka pođe za mnom, ja ću ga odvesti u njegov stan.

— Idite — rekoše žandarmi gurajući Dantesa.

Uhapšenik pođe za svojim vođom, koji ga odvede stvarno u jednu skoro podzemnu dvoranu čiji goli i vlažni zidovi kao da behu natopljeni isparenjem mnogih suza. Nekakav fenjer osvetljen na tronožnoj stolici, i čiji je fitilj plovio po nekakvoj smrdljivoj masti, osvetljavao je usjaktele zidove toga užasnog boravišta i pokazivao Dantesu njegovog vođu, nekakvog tamničarskog pomoćnika, rđavo odevenog i prostačkog izgleda.

— Evo vaše sobe za ovu noć — reče on. — Kasno je i gospodin upravnik je već legao. Sutra, kad se probudi i pročita naređenja koja se odnose na vas, možda će vam dati drugi stan; a zasad, evo vam hleba, ima vode u onom krčagu i slame onamo u uglu: to je sve što jedan uhapšenik može da poželi. Laku noć.

I pre nego što Dantes i pomisli da otvori usta da bi mu odgovori, pre nego što je i mogao spaziti gde je tamničar ostavio hleb, pre nego što je razaznao mesto gde se nalazi taj krčag, pre nego što je okrenuo oči ka uglu gde ga je očekivala ta slama namenjena da mu posluži kao postelja, tamničar uze fenjer, pa zatvorivši vrata, oduze uhapšeniku onu bledu svetlost koja mu je pokazala, kao pri svetlosti munje, mokre zidove njegove tamnice.

Tada se on nađe sam u mraku i tišini, koja je bila toliko nema i tamna kao i svi ovi svodovi čiju je ledenu hladnoću osećao kako se spušta na njegovo vrelo čelo.

Kad prvi zraci zore povratiše malo svetlosti u tu jazbinu, tamničar se vrati sa naređenjem da ostavi sužnja tu gde se nalazi. Dantes se ne beše pomerio s mesta. Kao da ga je nekakva gvozdena ruka povukla na onom istom mestu gde se sinoć zaustavio: samo, njegove upale oči skrivale su se sad pod jednim otokom što ga je stvorilo isparavanje njegovih suza. Bio je nepomičan i gledao u zemlju.

On je tako proveo celu noć stojeći i ne spavajući nijednog trenutka.

Tamničar mu priđe, obiđe oko njega, ali Dantes kao da ga nije video.

On ga potapša po ramenu, a Dantes uzdrhta i zatrese glavom.

— Zar vi niste spavali? — zapita tamničar.

— Ne znam — odgovori Dantes.

Tamničar ga začuđeno pogleda.

— Zar niste gladni? — nastavi on.

— Ne znam — odgovori opet Dantes.

— Želite li štogod?

— Hteo bih da vidim upravnika.

Tamničar sleže ramenima i iziđe.

Dantes ga je pratio pogledom, ispruži ruke ka odškrinutim vratima, ali se vrata zatvoriše.

Tada njegove grudi kao da se rascepiše u jednom dugom jecaju, suze koje su mu nadimale grudi potekoše kao dva potoka. On se baci čelom na zemlju i moljaše se bogu, obnavljajući u svome sećanju ceo svoj prošli život i pitajući sam sebe kakav je zločin učinio u tome životu, još tako mlad, a koji bi zasluživao tako svirepu kaznu.

Dan proteče tako. Jedva da je pojeo nekoliko zalogaja hleba i popio nekoliko kapi vode. Čas bi ostao sedeći zadubljen u misli, a čas bi išao unaokolo po tamnici kao zver zatvorena u gvozdenom kavezu.

Jedna misao naročito ga je dovodila do besa: što je za vreme vožnje morem, ne znajući kud ga vode, ostao onako tih i miran, a međutim je mogao deset puta da skoči u more, a kad bi se našao u vodi, mogao bi zahvaljujući svojoj veštini plivanja i gnjuranja zbog čega je važio kao jedan od najveštijih gnjurača u Marselju, da iščezne ispod vode, da umakne svojim sprovodiocima, da stigne do obale, da pobegne i sakrije se u neki pust zaton, pa da tu sačeka neku đenovsku ili katalonsku lađu, da stigne u Italiju ili Španiju, pa da odande piše Mercedesi da dođe k njemu. Što se tiče sredstava za život, on se za to nije morao da brine ni u kom kraju sveta, jer su dobri moreplovci retki; on je govorio italijanski kao Toskanac, španski kao neki sin Stare Kastilje. Živeo bi slobodan, srećan sa svojom Mercedes i svojim ocem, jer bi i njegov otac došao k njemu; međutim on je sad sužanj, zatvoren u Ifskoj tvrđavi, u ovoj bezizlaznoj tamnici, ne znajući šta je sa njegovim ocem, šta je sa Mercedes, a sve to stoga što je poverovao u Vilforovu reč. Sve je to bilo da čovek poludi: zato se Dantes mahnito valjao po svežoj slami koju mu tek beše doneo njegov tamničar.

Sutradan, u isti čas, tamničar opet dođe.

— Šta je? — zapita ga tamničar. — Jeste li danas pametniji nego juče?

Dantes ne odgovori ništa.

— Hajde, — reče ovaj — imajte malo hrabrosti! Želite li nešto što ja mogu da vam učinim? Hajde, recite.

— Ja želim da govorim sa upravnikom.

— Eh, — reče tamničar nestrpljivo — već sam vam kazao da je to nemogućno.

— Zašto je to nemogućno?

— Zato što po tamničkim propisima nije dopušteno jednome sužnju da to traži.

— A šta je ovde dopušteno? — zapita Dantes.

— Bolja hrana, ako se plati, šetnja i ponekad knjige.

— Meni nisu potrebne knjige, ja nemam nimalo želju da se šetam i nalazim da je moja hrana dobra; zato samo jedno želim: da vidim upravnika.

— Ako mi vi budete tako dosađivali ponavljajući mi uvek isto, — reče tamničar — ja vam više neću donositi jelo.

— Svejedno! — reče Dantes. — Ne budeš li mi donosio više hranu, umreću od gladi, i to je sve.

Ton kojim je Dantes izgovorio ove reči pokaza tamničaru da bi njegov sužanj bio srećan da umre; ali pošto za svakog sužnja tamničar dobija otprilike deset sua nagrade, Dantesov čuvar nasluti manjak koji bi mu prouzrokovala njegova smrt, te nastavi malo blažim tonom:

— Slušajte: to što vi tražite je nemogućno; zato nemojte to više zahtevati, jer nije bilo primera da upravnik dođe na zahtev zatvorenika u njegovu sobu. Samo budite pametni, pa će vam se dopustiti da izlazite u šetnju, te je moguće da jednoga dana, dok se vi budete šetali, naiđe upravnik, onda ćete mu se obradovati, a njegova je volja da li će vam odgovoriti.

— Ali — reče Dantes — koliko vremena mogu da čekam tako pa da naiđe takav slučaj?

— Eh, bože moj! — reče tamničar — jedan mesec, tri meseca, pola godine, a možda i godinu dana.

— To je odveć dugo, — reče Dantes — ja hoću da ga vidim odmah.

— Eh, — reče tamničar — nemojte da mislite stalno samo o jednoj jedinoj nemogućoj želji, inače ćete kroz manje od dve nedelje poludeti.

— E? Misliš? — reče Dantes.

— Jeste, poludeti; tako uvek počinje ludilo, mi za to imamo ovde jedan primer: nudeći neprestano jedan milion upravniku da bi ga pustio na slobodu, poremetio je pameću sveštenik koji je stanovao u ovoj sobi pre vas.

— A koliko ima otkako je napustio ovu sobu?

— Dve godine.

— Pustili su ga na slobodu?

— Ne, stavili su ga u ćeliju.

— Slušaj, — reče Dantes — ja nisam sveštenik, ja nisam lud; može biti da ću to postati, ali na žalost, sad sam još pri čistoj svesti. Hoću da ti predložim nešto drugo.

— Šta?

— Ja ti neću ponuditi jedan milion, jer ti ga ne bih mogao dati, ali ću ti ponuditi sto talira, ako hoćeš da, kad prvi put odeš u Marselj, siđeš do Katalana i predaš jedno pismo jednoj devojci koja se zove Mercedes; čak ne ni jedno pismo, već samo dva reda.

— Ako bih ja poneo ta dva reda i bio uhvaćen, izgubio bih svoje mesto koje mi donosi hiljadu livara godišnje, ne računajući tu nagrade i hranu; prema tome, vidite i sami da bih bio veliki glupak kad bih se izložio opasnosti da izgubim hiljadu livara zato da bih zaradio trista.

— E, onda slušaj! — reče Dantes — Zapamti dobro ovo: ako odbiješ da odneseš Mercedesi pisamce ili bar da je obavestiš da sam ja ovde, onda ću te ja jednoga dana sačekati sakriven iza vrata, i u trenutku kad stupiš u sobu, ja ću ti razbiti glavu ovim tronošcem.

— Pretnje! — uzviknu tamničar odstupivši jedan korak i zauzimajući stav za odbranu. — Zbilja, vama se muti pamet; i sveštenik je počeo ovako kao vi, i kroz tri dana i vi ćete biti potpuno ludi kao i on; sreća je što ima dosta ćelija u Ifskoj tvrđavi.

Dantes uze tronožac i zavitla njime iznad svoje glave.

— Dobro! Dobro! — reče tamničar. — Pa lepo! Pošto vi to baš hoćete, obavestićemo upravnika.

— Hvala bogu! — reče Dantes spuštajući tronožac na zemlju i sedajući na njega, oborene glave i unezverenih očiju, kao da je zaista počeo da ludi.

Tamničar iziđe, pa se posle jednog trenutka vrati sa četiri vojnika i jednim kaplarom.

— Po naređenju upravnika — reče on — spustite zatvorenika za jedan sprat niže ispod ovoga.

— Znači, u ćeliju — reče kaplar.

— U ćeliju: ludake treba staviti sa ludacima.

Četiri vojnika dohvatiše Dantesa, koji pade u nekakvu obamrlost i pođe sa njima ne opirući se.

Odvedoše ga niz petnaest stepenika i otvoriše vrata jedne ćelije, u koju on uđe mrmljajući:

— On je u pravu, treba staviti ludake sa ludacima.

Vrata se zatvoriše, a Dantes pođe unapred opruženih ruku, sve dok ne napipa zid. Tada sede u jedan ugao i ostade nepomičan, a njegove oči, privikavajući se postepeno na mrak, počeše da razaznaju predmete.

Tamničar je imao pravo: malo je trebalo pa da Dantes poludi.

9. VERIDBENO VEČE

Vilfor se, kao što smo kazali, uputio ka trgu Grankur, i kad opet stiže u dom gospođe od Sen-Merana, nađe goste koje je ostavio za trpezom sada u salonu, gde su pili kafu.

Rene ga je očekivala sa nestrpljenjem koje je osećalo i čitavo ostalo društvo. Zato ga svi dočekaše povicima:

— Šta je, glavosečo, stubu države, Brutuse rojalistički! — uzviknu jedan. — Šta ima novo, ded' recite!

— No, da li nam preti kakav nov režim Terora? — zapita drugi.

— Da nije korzikansko čudovište izišlo iz svoje pećine? — zapita treći.

— Gospođo markizo, — reče Vilfor prilazeći svojoj budućoj tašti — došao sam da vas zamolim da me izvinite što sam primoran da vas ovako ostavim… Gospodine markiže, da li bih mogao imati čast da vam kažem nekoliko reči nasamo?

— Ah, pa to je zbilja nešto važno? — zapita markiza spazivši Vilforovo natmureno čelo.

— Toliko važno, da sam primoran da se rastanem od vas za nekoliko dana. Eto — nastavi on okrećući se svojoj verenici — vidite i sami da je ova stvar svakako važna.

— Vi odlazite, gospodine? — uzviknu Rene, nesposobna da sakrije uzbuđenje koje joj je prouzrokovala ova neočekivana vest.

— Na žalost, da, gospođice, — odgovori Vilfor. — Tako mora biti.

— A kud odlazite? — zapita markiza.

— To je sudska tajna, gospođo. Međutim, ako neko ovde ima kakvu poruku za Pariz, jedan moj prijatelj otputovaće večeras i poneće je sa zadovoljstvom.

Svi se zgledaše.

— Vi ste od mene tražili kratak razgovor? — reče markiz.

— Jeste; pređimo u vašu sobu za rad, molim vas.

Markiz uze Vilfora pod ruku i iziđe s njim.

— Dakle? — zapita on kad stigoše u njegovu sobu za rad. — Šta se to događa? Govorite.

— Događaju se stvari koje ja smatram da su od najveće važnosti i koje mi nalažu da smesta otputujem u Pariz. A sada, markiže, izvinite što vas ovako grubo pitam: imate li vi obveznica državnih zajmova?

— Sva moja imovina je u obveznicama državnih zajmova; otprilike šest do sedam stotina hiljada franaka.

— E, onda ih prodajte, markiže, prodajte, ili će vam sve to propasti.

— Ali, kako mogu da ih prodam odavde?

— Vi imate svog bankara u Parizu, zar ne?

— Da.

— Dajte mi jedno pismo za njega, pa neka ih on proda ne gubeći nijednoga trenutka; možda ću čak ja stići prekasno.

— Vraga! — reče markiz. — Onda ne gubimo vreme.

I on sede za sto pa napisa pismo svome bankaru u kome mu je naređivao da proda po svaku cenu.

— A sad kad imam ovo pismo, — reče Vilfor stavljajući ga brižljivo u svoj buđelar — potrebno mi je još jedno.

— Za koga?

— Za kralja.

— Za kralja?

— Da.

— Ali ja ne smem da se poduhvatim da tako pišem njegovom veličanstvu.

— Zato ja i ne tražim to pismo od vas, već vas moliti da ga zatražite od gospodina od Salvjea. Potrebno je da mi on da jedno pismo pomoću koga mogu da dođem do Njegovog veličanstva a da ne budem podvrgnut svim formalnostima traženja audijencije, zbog kojih bih mogao da izgubim dragoceno vreme.

— Ali zar vi nemate svog ministra pravde, koji ima slobodan ulaz u Tiljerije i čijim posredovanjem možete u svako doba dana i noći da dođete do kralja?

— Da, svakako, ali nije potrebno da delim s nekim zaslugu zbog novosti koju nosim. Razumete li? Zacelo da bi me ministar pravde odgurnuo u pozadinu i oduzeo mi svaku dobit u toj stvari. Mogu samo jedno da vam kažem, markiže: moja karijera je obezbeđena ako stignem prvi u Tiljerije, jer bih tako učinio kralju uslugu koju on ne bi smeo da zaboravi.

— U tome slučaju, dragi moj, idite i spremite se za put, a ja ću zovnuti Salvjea i zatražiti od njega da napiše pismo koje treba da vam posluži kao propusnica.

— Dobro, ne gubite vreme, jer za četvrt časa treba da budem u poštanskim kolima.

— Naredite da se vaša kola zaustave pred našim vratima.

— Razume se; a vi ćete me izviniti kod gospođe markize, zar ne? I kod gospođice od Sen-Merana, koju ostavljam jednog ovakvog dana sa veoma dubokim žaljenjem.

— Naći ćete ih obe u mojoj sobi za rad, pa ćete moći da se oprostite s njima.

— Hvala vam po sto puta. Pobrinite se za moje pismo.

Markiz zazvoni; jedan lakej se pojavi.

— Recite grofu od Salvjea da ga očekujem… Pođite sada — nastavi markiz obraćajući se Vilforu.

— Dobro, vratiću se uskoro.

I Vilfor iziđe skoro trčeći; ali na vratima pomisli da bi jedan zamenik državnog tužioca, koga bi svet video kako ide užurbanim korakom, mogao da poremeti spokojstvo čitave jedne varoši. Zato pođe opet svojim uobičajemm hodom, koji je bio veoma dostojanstven.

Pred svojim vratima opazi on u mraku nekakvu belu priliku koja ga je očekivala stojeći nepomično.

Bila je to lepa katalonska devojka koja se, pošto nije imala nikakve vesti o Edmondu, beše iskrala u sumrak iz Fara i došla da sama sazna zašto su uhapsili njenog verenika.

Kada se Vilfor približi, ona se odvoji od zida na koji se beše naslonila i prepreči mu put. Dantes je govorio o svojoj verenici, te Mercedes nije morala da kazuje svoje ime da bi je Vilfor poznao. Njega iznenadi lepota i dostojanstvenost te žene, te kada ga ona zapita šta je bilo sa njenim verenikom, njemu se učini da je on optuženi, a ona sudija.

— Čovek o kome vi govorite — reče brzo Vilfor — veliki je krivac, i ja ne mogu ništa da učinim za njega, gospođice.

Mercedesi se ote jedan jecaj, i kako je Vilfor pokušao da ode dalje, ona ga ponovo zaustavi.

— Ali gde je on, — zapita ona — da bih se mogla obavestiti je li živ ili je mrtav?

— Ja to ne znam; on nije više u mojoj vlasti — odgovori Vilfor.

I osećajući se nelagodno pod tim oštroumnim pogledom i pred tim molećivim držanjem, on odgurnu Mercedes i uđe u svoju kuću zatvarajući brzo vrata, kao da je hteo napolju da ostavi taj bol koji su mu doneli.

Ali patnja ne dopušta da je tako odgurnu. Kao onu smrtonosnu strelu o kojoj govori Vergilije, tako i čovek nosi svoj bol sa sobom. Vilfor uđe u kuću, zatvori vrata, ali kad stiže u svoj salon, sad njega noge izdadoše. On pusti jedan uzdah koji je ličio na jecaj i sroza se u naslonjaču.

Tada se u dubini potištenog srca zače prva klica smrtne rane. Taj čovek koga je on žrtvovao radi svoje ambicije, to nevino biće koje je ispaštalo krivicu njegova oca, ukaza mu se pred očima bled i preteći, držeći pod ruku svoju verenicu, bledu kao i on, i vukući za sobom grižu savesti, ne onu od koje bolesnik skače poput pomamnika antičke fatalnosti, već ono potmulo i bolno zveketanje koje u izvesnim trenucima udara u srce i ranjava ga pri sećanju na neko delo iz prošlosti, te stvara ranu čiji prostrelni bolovi pojačavaju bolest koja prodire sve dublje, sve do same smrti.

Tada se u duši toga čoveka pojavi opet trenutak kolebanja. Već više puta je on tražio, i to bez ikakvog drugog uzbuđenja osim onoga što se javlja u borbi sudije sa optuženim, smrtnu kaznu za okrivljene; i ti okrivljeni ljudi, pogubljeni zahvaljujući njegovoj gromkoj rečitosti koja je povlačila za sobom bilo sudije bilo porotu, ne behu čak ostavili na njegovom čelu ni jednoga oblačka, jer su ti optuženici bili krivi, ili je bar Vilfor verovao da jesu.

Ali ovoga puta bilo je nešto sasvim drugo: tu kaznu doživotne robije on je primenio na jednog nevinog čoveka, nevinog, koji je bio na pragu svoje lične sreće i kome je on uništio ne samo slobodu već i sreću. Ovoga puta on više nije bio sudija, on je bio dželat.

Misleći na to, osećao je one potmule udare koje smo opisali i koji su mu dotada bili nepoznati kako odjekuju u dubini njegova srca i ispunjavaju mu grudi nejasnim strepnjama. Na isti način, jakom nagonskom patnjom, predoseća opasnost i ranjenik, koji nikad neće bez straha da približi prst svojoj otvorenoj i krvavoj rani pre nego što se ona ne zatvori.

Ali rana koju beše dobio Vilfor bila je od onih koje se ne zatvaraju, ili koje se zatvaraju samo zato da bi se ponovo otvorile krvavije i bolnije nego ranije.

Da je u tome trenutku odjeknuo u njegovom uvu blagi glas Rene da od njega zatraži milost; da je lepa Mercedes ušla i kazala mu: "Radi boga koji nas gleda i koji prosuđuje naše postupke, vratite mi mog verenika", jeste, to čelo upola pognuto pod neophodnošću pognulo bi se sasvim, i svojim ledenim rukama on bi jamačno, bez obzira na sve što je moglo da ga zbog toga zadesi, potpisao naređenje da se Dantes pusti na slobodu. Ali nikakav glas ne prošapta u tišini, a vrata se otvoriše samo da propuste Vilforovog lakeja, koji dođe da mu kaže da su poštanski konji upregnuti u putna kola.

Vilfor se diže ili bolje reći skoči kao čovek koji je pobedio u jednoj duševnoj borbi, pritrča svome pisaćem stolu, napuni džepove svim zlatom koje se nalazilo u jednoj fioci, pa iđaše za trenutak unezverno po svojoj sobi držeći se rukom za glavu i izgovarajući reči bez veze. Najzad, kad oseti da mu je lakej stavio ogrtač na ramena, on iziđe, jurnu u kola i naredi odsečno da kola zastanu u ulici Grankur pred kućom gospodina od Sen-Merana.

Nesrećni Dantes bio je osuđen.

Kao što je gospodin od Sen-Merana bio obećao, Vilfor zateče markizu i Rene u sobi za rad. Kad ugleda Rene, mladi čovek zadrhta, jer pomisli da će ona ponovo zatražiti od njega da vrati slobodu Dantesu. Ali, na žalost, moramo reći, na sram našoj sebičnosti, da je tu lepu devojku zanimalo samo jedno: Vilforov odlazak.

Ona je volela Vilfora, a Vilfor će otputovati u trenutku kada je trebalo da postane njen muž. Vilfor nije mogao da kaže kad će se vratiti, i Rene, umesto da žali Dantesa, proklinje čoveka koji ju je svojim zločinom rastavljao od verenika.

A šta je Mercedes trebalo da kaže na to!

Jadna Mercedes našla je ponovo na uglu ulice Lože Fernanda, koji je bio pošao za njom. Vratila se u Katalan, i umirući od bola, sva očajna, bacila se na postelju. Pred tom posteljom Fernando kleče, pa stežući njemu ledenu ruku, koju Mercedes nije ni pomišljala da povuče, obasipao ju je vrelim poljupcima, koje Mercedes čak nije ni osećala.

Tako ona provede noć. Kandilo se ugasi kad nestade ulja: ona sad nije zapažala mrak, kao god što nije zapažala pre toga svetlost, i dan ponovo dođe, a ona ne opazi da je dan.

Bol joj beše stavio na oči zavoj koji joj je dopuštao da vidi jedino Edmonda.

— Ah, vi ste tu! — reče ona najzad okrećući se ka Fernandu.

— Od juče se nisam odvojio od vas — odgovori Fernando sa bolnim uzdahom.

Gospodin Morel nije smatrao da je pobeđen: on beše doznao da je posle saslušanja Dantes odveden u zatvor. Tada on otrča redom kod svih svojih prijatelja, išao je onim ličnostima koje su mogle imati uticaja, ali se već beše rasprostro glas da je mladić uhapšen kao bonapartistički agent, a kako su u to vreme i najsmeliji ljudi smatrali za ludački san svaki Napoleonov pokušaj da se ponovo popne na presto, naišao je svuda na hladan prijem, bojažljivost ili odbijanje, te se vratio kući očajan, ali priznajući i sam da je položaj bio težak i da niko tu ništa ne može pomoći.

I Kadrus je bio zabrinut i uznemiren, no umesto da iziđe u varoš kao gospodin Morel, umesto da pokuša nešto u korist Dantesa, kome uostalom nije mogao ništa pomoći, zatvorio se u svom stanu sa dve boce vina od crne ribizle i pokuša da utopi svoju zabrinutost u pijanstvu. Ali za duševno stanje u kakvom se on nalazio dve boce su bile nedovoljne da ugase njegovu moć rasuđivanja. Zato je on ostao — odveć pijan da bi išao da traži drugoga vina, a nedovoljno pijan da bi mu pijanstvo ugasilo uspomene — nalakćen ispred svojih dveju praznih boca na jedan rasklimatan sto, i činilo mu se da vidi kako igraju, pri svetlosti sveće sa dugačkim fitiljem, sve utvare koje je Hofman posejao po svojim rukopisima vlažnim od punča kao crnu i fantastičnu prašinu.

Jedino Danglar nije bio uznemiren ni zabrinut. Danglar je čak bio radostan, jer se osvetio jednom suparniku i obezbedio sebi na Faraonu mesto koje se bojao da ne izgubi, jer je Danglar bio jedan od onih računskih ljudi koji se rađaju sa perom za uvetom i mastionicom umesto srca; sve je za njega na ovom svetu bilo oduzimanje ili množenje, te mu se broj činio dragoceniji od čoveka, čim bi taj broj mogao da poveća zbir koji bi taj čovek mogao da umanji.

Danglar je, dakle, legao u svoje uobičajeno vreme i spavao mirno.

Vilfor, pošto je dobio pismo gospodina od Salvjea, poljubio Rene u oba obraza, a gospođu od Sen-Merana u ruku, i pošto se rukovao sa markizom, jurio je putem ka Eksu.

Čiča Dantes je umirao od bola i briga.

A što se tiče Edmonda, mi već znamo šta je s njim bilo.

10. MALI KABINET U TILJERIJAMA

Ostavimo Vilfora na putu za Pariz, gde on, zahvaljujući trostrukoj zaprezi koju je platio, juri kao vihor, pa uđimo kroz dva ili tri prethodna salona u onaj mali kabinet u Tiljerijama sa zasvođenim prozorom, tako dobro poznat zato što je bio omiljeni kabinet Napoleona i Luja XVIII, a danas Luja Filipa.

Tu, u tome kabinetu, sedeći za jednim orahovim stolom koji je doneo iz Hartvela i koji je usled onih manija svojstvenih velikim ličnostima naročito voleo, kralj Luj XVIII slušao je dosta ovlaš jednog čoveka od pedeset do pedeset i dve godine, prosede kose, aristokratskog lica i besprekorno odevena, dok je u isti mah beležio svoje napomene pri kraju stranica jedne sveske Horacija, u Grifijusovom izdanju, prilično netačnom, mada cenjenom, i koje je zbog toga mnogo doprinosilo da Njegovo veličanstvo primeni na njega oštroumne filološke opaske.

— Vi rekoste, gospodine? — reče kralj.

— Da sam neobično zabrinut, veličanstvo.

— Zbilja? Da niste možda videli u snu sedam debelih i sedam mršavih krava?

— Ne, veličanstvo, jer bi nam to predskazalo samo sedam plodnih i sedam neplodnih godina, a sa kraljem koji ima tako veliku moć predviđanja kao što je Vaše veličanstvo ne moramo se bojati gladi.

— Koja je to druga nevolja u pitanju, dragi moj Blakase?

— Veličanstvo, ja verujem, ja imam puno razloga da verujem da se na jugu Francuske sprema bura.

— E, vidite, dragi moj vojvodo, — odgovori Luj XVIII — meni se čini da ste vi rđavo obavešteni, i ja, naprotiv, znam pouzdano da je na toj strani veoma lepo vreme.

Ma koliko da je bio čovek finijeg duha, Luj XVIII je ipak voleo lake šale.

— Veličanstvo, — reče gospodin od Blakasa — makar samo radi toga da uveri jednoga svog vernog slugu, zar Vaše veličanstvo ne bi moglo da pošaije u Langdok, u Provansu i u Dofine pouzdane ljude koji bi mu podneli izveštaj o raspoloženju stanovništva u tim trima pokrajinama?

— Conimus surdis — odgovori kralj nastavljajući i dalje da zapisuje svoje napomene na Horacijevom delu.

— Gospodaru, — odgovori dvoranin smejući se da bi se načinio kao da razume taj polustih pesnikov — Vaše veličanstvo možda ima potpuno pravo što ima poverenje u razumnost Francuske; ali ja mislim da se ne varam mnogo kada se bojim nekog očajničkog pokušaja.

— Od čije strane?

— Od strane Bonaparte, ili bar njegove stranke.

— Dragi moj Blakase, — reče kralj — vi me ometate u radu sa tim vašim strahovanjem.

— A ja, veličanstvo, ja ne mogu da spavam zbog vašeg spokojstva.

— Čekajte, dragi moj, čekajte, pala mi je na pamet jedna veoma srećna opaska na Paston quum traheret; čekajte pa ćete posle nastaviti.

Nastade trenutak tišine, za koje vreme je Luj XVIII zapisivao, rukopisom što je moguće sitnijim, jednu novu napomenu na jednoj stranici svoga Horacija. Zatim, kad ispisa tu napomenu:

— Nastavite, dragi vojvodo, — reče ustajući sa zadovoljnim licem čoveka koji misli da je nešto pronašao kad je protumačio tuđu misao. — Nastavite, ja vas slušam.

— Veličanstvo, — reče Blakas, koji je za trenutak imao nadu da će u svoju korist iskoristiti Vilforov izveštaj — primoran sam da vam kažem da mene nisu bacila u brigu prosta pričanja bez osnova ili izmišljene vesti. Jedan dobronameran čovek koji zaslužuje svekoliko moje poverenje i kome sam ja stavio u dužnost da nadgleda južnu Francusku (vojvoda se malo kolebaše pri ovim rečima), baš sad je stigao i rekao mi: "Jedna velika opasnost preti kralju." I onda sam ja pohitao, veličanstvo.

— Mala ducis avi domum — nastavi Luj XVIII beležeći napomene.

— Da li mi vaše veličanstvo naređuje da više ne govorim o ovom predmetu?

— Ne, dragi vojvodo, ali ispružite ruku.

— Koju?

— Koju god hoćete, onamo, levo.

— Ovamo, veličanstvo?

— Ja vam kažem levo, a vi tražite desno; hteo sam reći levo od mene; eto tu; tu ćete naći izveštaj ministra policije sa jučerašnjim datumom… Ali čekajte, evo baš dolazi sam gospodin Dandre… Zar ne, kazali ste gospodin Dandre? — obrati se Luj XVIII prijavniku, koji zaista beše prijavio dolazak ministra policije.

— Da, veličanstvo, gospodin baron Dandre — ponovi prijavnik.

— Zaista, to je baron — nastavi Luj XVIII sa jedva primetnim osmehom. — Uđite barone, i ispričajte vojvodi sve najnovije što znate o gospodinu Bonaparti. Nemojte nam prećutati ništa o situaciji, pa ma koliko ona bila ozbiljna. Dakle je li ostrvo Elba vulkan i da li ćemo videti kako se iz njega pomalja vatreni i nakostrešeni rat: bella, horrida bella?

Gospodin Dandre se zaljulja veoma graciozno na naslonu jedne fotelje na koju se beše oslonio obema rukama i reče:

— Da li je Vaše veličanstvo blagoizvolelo pregledati jučerašnji izveštaj?

— Da, da; ali recite vojvodi koji ne može da ga nađe, šta sadrži taj izveštaj; opišite mu potanko šta radi uzurpator na svome ostrvu.

— Gospodine, — reče baron vojvodi — svi službenici njegova veličanstva moraju da se raduju skorašnjim vestima koje nam dolaze sa ostrva Elbe. Bonaparta…

Gospodin Dandre pogleda u Luja XVIII, koji, zauzet zapisivanjem jedne napomene, čak i ne podiže glavu.

— Bonaparta — nastavi baron — oseća strahovitu dosadu; on provodi po čitave dane gledajući kako rade njegovi mineri u Porto-Longone.

— I češe se da mu prođe vreme — reče kralj.

— Češe se? — zapita vojvoda. — Šta hoće da kaže Vaše veličanstvo?

— Eh, pa da, dragi vojvodo; zar ste zaboravili da taj veliki čovek, taj heroj, taj polubog pati od jedne kožne bolesti koja ga satire, prurigo.

— Ima i nešto drugo, gospodine vojvodo, — nastavi ministar policije — mi smo skoro ubeđeni da će kroz kratko vreme uzurpator poludeti.

— Poludeti?

Potpuno poludeti: razum ga izdaje, te čas plače a čas se smeje iz svega glasa; drugi put provodi čitave časove na obali bacajući kamenčiće u vodu, i kada kamičak načini pet ili šest odskoka, on tada izgleda isto toliko zadovoljan kao da je dobio po drugi put bitku kod Marenga ili kod Austerlica. Eto, priznaćete, to su znaci ludila.

— Ili mudrosti, gospodine barone, ili mudrosti — reče Luj XVIII smejući se. — Bacanjem kamenčića u more zabavljale su se i velike vojskovođe staroga doba; pogledajte kod Plutarha, onde gde govori o životu Scipiona Afrikanca.

Gospodin od Blakasa ostade zamišljen između ove dve bezbrižnosti. Vilfor, koji nije hteo da mu kaže sve što zna da mu ne bi niko drugi preoteo celu dobit od njegove tajne, ipak mu je bio rekao dovoljno da bi mu to ulilo ozbiljnu zabrinutost.

— Eto, eto, Dandre, — reče Luj XVIII — Blakas još nije ubeđen: pređite na preobražaj uzurpatorov. Ministar policije se pokloni.

— Preobražaj uzurpatorov! — promrmlja vojvoda gledajući kralja i Dandrea, koji su govorili naizmenično kao dva Vergilijeva pastira. — Zar se uzurpator preobrazio.

— Potpuno, dragi vojvodo.

— Prihvatio dobra načela; objasnite to, barone.

— Evo u čemu je stvar, gospodine vojvodo, — reče ministar sa najvećom mogućom ozbiljnošću. — Nedavno je Napoleon održao jednu smotru, i kako su dvojica ili trojica od njegovih starih gunđala, kako ih on naziva, iskazala želju da se vrate u Francusku, on im je dao otpust i pozvao ih da služe svome dobrom kralju; to su bile njegove sopstvene reči, gospodine vojvodo, ja to znam pouzdano.

— Dakle, Blakase, šta vi na to kažete? — reče kralj likujući i prestavši za trenutak da razgleda debelu knjigu komentara otvorenu pred njim.

— Ja kažem, veličanstvo, da se vara ili gospodin ministar policije ili ja. Ali, kako je nemogućno da to bude ministar policije, pošto je njegova dužnost da bdi nad bezbednošću i čašću Vašega veličanstva, onda je verovatno da se ja varam. Međutim, veličanstvo, da sam ja na mestu Vašega veličanstva, ja bih želeo da ispitam ličnost o kojoj sam govorio; ja bih čak naročito preporučio da mu Vaše veličanstvo ukaže tu čast.

— Vrlo rado, vojvodo, na vašu preporuku primio bih koga god hoćete, ali ja hoću da ga dočekam sa oružjem u ruci. Gospodine ministre, imate li koji izveštaj docnijega datuma nego što je ovaj! Jer ovaj nosi datum još 20. februar, a danas je 3. mart!

— Nemam, veličanstvo, ali očekujem jedan izveštaj svakoga časa. Izišao sam jutros, pa možda je u mom odsustvu već stigao.

— Idite u upravu policije, pa ako ga tamo nema, onda — nastavi smejući se Luj XVIII — sastavite ga. Zar se to već ne radi tako?

— Oh, veličanstvo! — reče ministar — hvala bogu, što se toga tiče, nije potrebno da se išta izmišlja; svaki nov dan zatrpava naše pisaće stolove najpodrobnijim dostavama, koje potiču od mase bednika koji se nadaju izvesnoj maloj zahvalnosti za usluge koje oni ne čine ali koje bi želeli da učine. Oni sve ulažu na slučaj i nadaju se da će jednoga dana neki neočekivani događaj dati neki vid stvarnosti njihovim predskazivanjima.

— Dobro; idite, gospodine, — reče Luj XVIII — i mislite na to da vas ja očekujem.

— Samo koliko da odem i da se vratim, veličanstvo; za deset minuta ću se vratiti.

— A ja, veličanstvo, — reče gospodin od Blakasa — ja ću otići da dovedem svog glasnika.

— Pričekajte, pričekajte — reče Luj XVIII. — Zbilja, Blakase, trebalo bi da vam promenim plemićki grb; daću vam jednog orla sa raširenim krilima koji drži u kandžama plen što uzalud pokušava da umakne, sa ovom devizom: Tenax.

— Veličanstvo, ja slušam — reče gospodin od Blakasa, grizući pesnice od nestrpljenja.

— Hteo bih da vas pitam za mišljenje o svom stavu: Molli fugiens anhelitu; znate već, govori se o jelenu koji beži ispred vuka. Zar niste vi lovac i zvanični hajduk na vukove? Kako vam se čini, sa ta dva vaša zvanja, ovo molli anhelitu?

— Divno je, veličanstvo; ali moj glasnik je kao jelen koga spominjete, jer je on prevalio dvesta dvadeset milja u poštanskim kolima, i to za nepuna tri dana.

— To znači zadati sebi mnogo umora i mnogo briga, dragi vojvodo, a mi, međutim, imamo telegraf kome ne treba više od tri do četiri sata, i to bez potrebe da mu dah i najmanje pati zbog toga.

— Ah, veličanstvo, vi veoma rđavo nagrađujete toga mladića koji je došao iz tako velike daljine i sa toliko revnosti da bi vašem veličanstvu doneo jedno korisno upozorenje. Makar samo radi gospodina od Salvjea, koji mi ga je preporučio, primite ga lepo, preklinjem vas.

— Gospodin od Salvjea, komornik moga brata?

— On lično.

— Zaista, on je sad u Marselju.

— Otuda mi je i napisao pismo.

— Da li vam je on govorio o toj zaveri?

— Ne, ali mi on preporučuje gospodina od Vilfora i stavlja mi u dužnost da mu izdejstvujem prijem kod Vašeg veličanstva.

— Gospodin od Vilfora? — uzviknu kralj. — Zar se taj glasnik zove gospodin od Vilfora?

— Da, veličanstvo.

— I on je to došao iz Marselja?

— On lično.

— Pa zašto mi niste odmah kazali njegovo ime! — nastavi kralj, a na licu mu se javi početak zabrinutosti.

— Gospodaru, ja sam mislio da je to ime nepoznato Vašem veličanstvu.

— Ne, ne, Blakase; to je čovek ozbiljan, lepo vaspitan, a naročito slavoljubiv; i razume se, znate po imenu njegovoga oca.

— Njegovoga oca?

— Da, Noartijea.

— Noartijea žirondinca? Noartijea senatora?

— Da, sasvim tako.

— I Vaše veličanstvo je dalo položaj u državnoj službi jednome takvom čoveku?

— Blakase, prijatelju, vi se u tome ništa ne razumete. Ja sam vam rekao da je Vilfor slavoljubiv; da bi se uzdigao u društvu, Vilfor će žrtvovati sve, pa čak i svoga oca.

— Onda, veličanstvo, znači da treba da ga uvedem?

— I to sad odmah, vojvodo. Gde je on?

— On me jamačno očekuje dole, u mojim kolima.

— Idite i dovedite ga.

— Evo, jurim.

Vojvoda izađe čilo kao kakav mladić; njegovo žarko rojalističko oduševljenje načinilo je od njega dvadesetogodišnjeg mladića.

Luj XVIII ostade sam, pa vraćajući pogled na svoga poluotvorenog Horacija, poče mrmljati:

— Justum et tenacem propositi virum.

Gospodin od Blakasa pope se natrag isto onako brzo kao što beše sišao; ali u predsoblju morade se pozvati na kralja. Vilforov prašnjav kaput, njegovo odelo, koje nimalo nije bilo saobrazno dvorskom načinu odevanja, beše pobudilo osetljivog gospodina od Brezea, koji je bio sav zapanjen kad saznade da taj mladić namerava da se tako odeven pojavi pred kraljem. Ali vojvoda ukloni sve smetnje jednom jedinom rečju. "Naređenje Njegovoga veličanstva"; te tako, i pored primedaba koje nastavi da stavlja ceremonijal-majstor radi održavanja načela, Vilfor bi uveden.

Kralj je sedeo na istome mestu gde ga je vojvoda ostavio. Kad otvori vrata, Vilfor se nađe lice u lice s njim; prvi pokret mladog sudije bio je da se zaustavi.

— Uđite, gospodine od Vilfora, — reče kralj — uđite.

Vilfor se pokloni i pođe nekoliko koraka, očekujući da ga kralj počne ispitivati.

— Gospodine od Vilfora, — nastavi Luj XVIII — evo gospodina Blakasa, koji tvrdi da vi imate nešto važno da nam saopštite.

— Veličanstvo, gospodin vojvoda je u pravu, i ja se nadam da će se Vaše veličanstvo i samo u to uveriti.

— Pre svega drugoga, gospodine, smatrate li vi da je opasnost tako velika kao što hoće da me ubede?

— Veličanstvo, ja verujem da je bliska; ali, zahvaljujući mojoj revnosti, ona nije neotklonjiva, nadam se.

— Govorite opširno ako hoćete, gospodine, — reče kralj, koji je sad i sam počeo da se podaje uzbuđenju od koga se beše usplahirilo lice gospodina od Blakasa i izmenio glas Vilforov — govorite, a naročito počnite s početka, jer ja volim red u svemu.

— Veličanstvo, — reče Vilfor — ja ću vašem veličanstvu podneti tačan izveštaj, ali ću ga ipak zamoliti da mi oprosti ako uzbuđenje u kome se nalazim baci izvesnu nejasnost u moje pričanje.

Jedan pogled bačen na kralja posle ovog zavodljivog uvoda uveri Vilfora u blagonaklonost njegovog uzvišenog slušaoca, te on nastavi:

— Veličanstvo, ja sam došao što sam brže mogao u Pariz da obavestim Vaše veličanstvo da sam otkrio u delokrugu moga službenog rada ne jednu od onih običnih i beznačajnih zavera kakve se sklapaju svakog dana u najnižim slojevima prostog naroda i vojske, već jednu pravu zaveru, jednu buru koja ugrožava ništa manje nego presto Vašega veličanstva. Veličanstvo, uzurpator oprema tri ratna broda; on snuje nekakav plan, možda besmislen, ali možda isto toliko i opasan, ma koliko da je besmislen. U ovom času on mora biti da je napustio ostrvo Elbu da bi pošao, kuda? Ja to ne znam, ali jamačno da pokuša nasilno iskrcavanje bilo u Napulju, bilo na obale Toskane, a možda čak i u samu Francusku. Vašem veličanstvu je poznato da je vladar ostrva Elbe i dalje održavao veze sa Italijom i Francuskom.

— Da, gospodine, ja to znam, — reče kralj veoma uzbuđen — i još nedavno dobijeno je upozorenje da se bonapartistički skupovi održavaju u ulici Sen-Žak. Ali, nastavite, molim vas. Otkuda vama te pojedinosti?

— Veličanstvo, one potiču iz jednog istražnog ispitivanja kome sam podvrgao jednog čoveka iz Marselja na koga sam odavno motrio i koga sam naredio da uhapse na sam dan moga odlaska. Taj čovek, jedan buntovnik mornar i toliki bonapartista da mi je to već bilo podozrivo, otišao je potajno na ostrvo Elbu. On se tamo video sa velikim maršalom, koji mu je stavio u dužnost da odnese usmenu poruku jednom bonapartisti u Pariz čije ime nisam mogao nikako da izmamim; ali cilj poruke bio je da se tome bonapartisti stavi u dužnost da pripremi javnost za jedan povratak (imajte na umu da su to reči iz istrage, veličanstvo), za jedan povratak koji je neminovno blizak.

— A gde je taj čovek? — zapita Luj XVIII.

— U tamnici, veličanstvo.

— I ta stvar vam se učinila ozbiljna?

— Toliko ozbiljna, veličanstvo, da pošto me je taj događaj iznenadio usred jedne porodične svečanosti, na sam dan moje veridbe, ja sam ostavio sve, verenicu i prijatelje, sve odložio za docnije da bih došao i stavio pred noge Vašeg veličanstva i strahovanja koja su me bila obuzela i dokaz moje odanosti.

— Zaista, — reče Luj XVIII — zar nije postojala namera za sklapanje braka između vas i gospođice od Sen-Merana?

— Kćeri jednoga od najvernijih službenika Vašega veličanstva.

— Da, da; ali, vratimo se toj spletki, gospodine od Vilfora.

— Veličanstvo, ja se bojim da je to nešto više od spletke, bojim se da je to prava zavera.

— Zaveru u današnje vreme — reče kralj osmehujući se — lako je smisliti, ali teže privesti kraju, prosto zato što smo mi tek nedavno ponovo vraćeni na presto naših predaka, te su nam oči otvorene u isti mah na prošlost, na sadašnjost i na budućnost; već deset meseci moji ministri budno paze da obala Sredozemnog mora bude dobro čuvana. Ako bi se Bonaparta iskrcao u Napulju, čitava koalicija bila bi u stavu pripravnosti pre nego što bi on stigao do Pjombina; ako bi se pak iskrcao u Toskani, zakoračio bi na neprijateljsku zemlju; ako se iskrca u Francuskoj, to bi on učinio sa jednom šakom ljudi, te bismo lako s njima izašli na kraj, jer ga stanovništvo ne može očima da vidi. Umirite se, dakle gospodine; ali ipak računajte na našu kraljevsku zahvalnost.

— A! Evo gospodina Dandrea! — uzviknu vojvoda od Blakasa.

U tom trenutku pojavi se zaista na vratima gospodin ministar policije, bled, uzdrhtao i trepćući očima kao da je zasenjen.

Vilfor pođe jedan korak u nameri da se povuče, ali ga jedan stisak ruke gospodina od Blakasa zadrža na mestu.

11. KORZIKANSKO ČUDOVIŠTE

Ugledavši to unezvereno lice, Luj XVIII odgurnu snažno sto za kojim se nalazio.

— Šta vam je gospodine barone? — uzviknu on. —Vi izgledate veoma potreseni; ta usplahirenost, to kolebanje, da li imaju kakve veze sa onim što je govorio gospodin od Blakasa i sa onim što mi je baš sad potvrdio gospodin od Vilfora?

I gospodin od Blakasa beše prišao žurno baronu, ali njegova plašljivost dvoranina sprečavala je da trijumfuje njegova državnička gordost; i zaista, u takvoj prilici bilo je za njega mnogo povoljnije da ga šef policije ponizi zbog takvog jednog slučaja, nego da on njega ponizi.

— Veličanstvo… — promuca baron.

— Dakle! Da vidimo šta je to — reče Luj XVIII.

Ministar policije, podajući se tada očajanju, pade pred noge Luja XVIII, koji ustuknu jedan korak nabravši obrve.

— Hoćete li već jednom govoriti? — reče on.

— Oh, veličanstvo, kakva užasna nesreća! Koliko sam ja jadan i bedan! Ja se neću nikad utešiti!

— Gospodine, — reče Luj XVIII — ja vam naređujem da govorite.

— Pa eto, veličanstvo, uzurpator je napustio ostrvo Elbu dvadeset i osmog februara i iskrcao se prvoga marta.

— A gde? — zapita kralj žurno.

— U Francusku, veličanstvo, u jedno malo pristanište blizu Antiba, u zalivu Žuan.

— Uzurpator se iskrcao u Francusku, blizu Antiba, u zalivu Žuan, na dvesta pedeset milja od Pariza, prvoga marta, a vi saznajete tu vest tek danas, trećega marta!.. Eh, gospodine, to što mi vi sad kažete nemoguće je: biće da su vam podneli nekakav lažan izveštaj, ili ste poludeli.

— Na žalost, veličanstvo, to je sušta istina!

Luj XVIII načini jedan neopisiv pokret gneva i užasavanja, i ispravi se naglo, kao da ga je nekakav iznenadan udarac pogodio u isti mah u srce i u lice.

— U Francuskoj! — uzviknu on — uzurpator u Francuskoj! Pa to znači da se nije pazilo na tog čoveka? Pa ko zna? Možda ste bili u dogovoru s njim?

— Oh, veličanstvo, — uzviknu vojvoda od Blakasa — ne može se čovek kao što je gospodin Dandre optuživati za izdajstvo. Veličanstvo, mi smo svi bili slepi, i ministar policije je bio slep kao i svi ostali, to je sve.

— Ali… — reče Vilfor; pa zaustavivši se odjednom, reče: — Ah, oprostite, veličanstvo, oprostite; moja revnost me je zanela. Neka me Vaše veličanstvo izvoli izviniti.

— Govorite, gospodine, govorite slobodno — reče kralj. — Vi ste nas jedini upozorili na opasnost, pa nam pomozite da za nju potražimo leka.

— Veličanstvo, — reče Vilfor — uzurpator je omrznut u južnoj Francuskoj. Čini mi se da je za njega opasan ulazak u južne oblasti, jer se protiv njega mogu lako dići na oružje Provansa i Langedok.

— Da, nesumnjivo, — reče ministar — ali on se kreće ka Gapu i Sisteronu.

— On se kreće, on se kreće! — reče Luj XVIII. — On dakle ide na Pariz?

Ministar policije je ćutao, a to je bilo isto što i najpotpunije priznanje.

— A Dofine, gospodine, — zapita kralj Vilfora — verujete li vi da se i ta pokrajina može dići na oružje kao Provansa?

— Gospodaru, veoma mi je žao što moram reći Vašem veličanstvu jednu svirepu istinu, ali raspoloženje u Dofinei je daleko od toga da se ravna sa raspoloženjem Provanse i Langedoka. Gorštaci su bonapartisti, gospodaru.

— Znači — prošapta Luj XVIII — da je on bio dobro obavešten. A koliko ljudi ima sa sobom?

— Veličanstvo, to ne znam — reče ministar policije.

— Kako, vi to ne znate! Vi ste zaboravili da se obavestite o toj okolnosti? Istina, ona je malo važna — dodade on sa jednim poraznim osmehom.

— Gospodaru, ja nisam mogao o tome da se obavestim; depeša je samo javljala o iskrcavanju i o putu kojim je pošao uzurpator.

— A kako vam je stigla ta depeša? — zapita kralj.

Ministar obori glavu, a jako rumenilo razli mu se po čelu.

— Telegrafom, veličanstvo, — promuca on.

Luj XVIII pođe korak unapred i prekrsti ruke kao što bi učinio Napoleon.

— Tako, dakle, — reče on bledeći od gneva — sedam savezničkih armija mogle su da svrgnu s vlasti toga čoveka, jedno čudo s neba moglo je da me vrati na presto mojih otaca posle dvadeset i pet godina izgnanstva; ja sam za vreme tih dvadeset i pet godina upoznavao, proučavao, ispitivao ljude i pojave u toj Francuskoj koja mi je bila obećana, i sve to samo zato da, stigavši na cilj svih svojih želja, jedna snaga koju sam držao u svojim rukama eksplodira i slomi me!

— Veličanstvo, to je zla kob — promrmlja ministar, osećajući da je takav teret, beznačajan za sudbinu, dovoljan da smrvi jednog čoveka.

— Ali, ono što su o nama govorili naši neprijatelji znači da je bilo istina: "Ništa nisu naučili, ništa nisu zaboravili"? Da su mene izdali na isti način kao njega, ja bih se još i utešio; ali biti usred ljudi koje sam ja uzdigao na visoke položaje i koji su imali da me čuvaju još pažljivije nego sebe, jer moja je sudbina vezana s njihovom, jer pre mene nisu bili ništa, a posle mene neće biti ništa, i propašće bedno zbog nesposobnosti, zbog gluposti! Ah, da, gospodine, vi zaista imate pravo, ovo je zla kob.

Ministar je stajao pogružen pod tom užasnom anatemom.

Gospodin od Blakasa obrisa čelo obliveno znojem; Vilfor se u sebi osmehivao, jer je osećao da raste njegova važnost.

— Pasti, — nastavljao je Luj XVIII, koji je od prvog pogleda odmerio provaliju nad koju se naginjala monarhija — pasti i saznati za svoj pad preko telegrafa! Oh, više bih voleo da se popnem na gubilište kao moj brat Luj XVI, nego da siđem ovako niz stepenice Tiljerija, izgnan podsmehom… A podsmeh, gospodine, vi ne znate šta to znači u Francuskoj, a međutim, trebalo bi da to znate.

— Veličanstvo, veličanstvo, — prošapta ministar — imajte milosti!…

— Priđite, gospodine od Vilfora, — nastavi kralj obraćajući se mladom čoveku, koji je stajao nepomično pozadi i posmatrao tok toga razgovora u kome je izbezumljeno lebdela sudbina jedne kraljevine — priđite i recite gospodinu da se moglo znati unapred sve ono što on nije znao.

— Veličanstvo, bilo je stvarno nemoguće naslutiti namere koje je taj čovek krio od svakoga.

— Stvarno nemoguće! Jeste, to je krupna reč, gospodine; na žalost, sa krupnim rečima je isto što i sa krupnim ličnostima; ja sam ocenio koliko vrede. Stvarno, nemoguće je jednom ministru koji ima pod svojom vlašću čitavu jednu administraciju, kancelarije, agente, uhode, špijune i milion i po franaka tajnih fondova da sazna šta se događa na šezdeset milja od obala Francuske! E, vidite, ovaj gospodin, koji nije imao nijedno od tih sredstava na raspoloženju, ovaj gospodin, običan sudija, znao je više nego vi sa svom vašom policijom, i on bi spasao moju krunu da je imao, kao vi, pravo da raspolaže telegrafom.

Pogled ministra policije okrete se sa izrazom duboke srdžbe ka Vilforu, koji spusti glavu sa trijumfalnom skromnošću.

— Ja ne kažem to zbog vas, Blakase, — nastavi Luj XVIII — jer iako niste ništa otkrili, vi ste bar imali tu pametnu misao da budete istrajni u svojoj sumnji, jer neko drugi bi možda smatrao otkriće gospodina od Vilfora beznačajnim, ili pak posledicom koristoljubive ambicije.

Ove reči odnosile su se na one reči što ih je ministar policije izgovorio sa toliko samouverenja pre jednog sata.

Vilfor razumede šta kralj namerava. Neko drugi bi se možda pustio da ga zanese opojnost pohvale; ali se on bojao da sebi stvori smrtnog neprijatelja od ministra policije, iako je osećao da je ovaj nepovratno izgubljen. Jer taj ministar, koji na vrhuncu svoje moći nije umeo da nasluti Napoleonovu tajnu, mogao je, u očajničkim naporima, da se spase propasti, da prodre u Vilforovu tajnu, a za to mu je bilo dovoljno da ispita Dantesa. Zato on priskoči u pomoć ministru, umesto da se okomi na njega.

— Veličanstvo, — reče Vilfor — brzina odigravanja toga događaja treba da bude dokaz Vašem veličanstvu da je jedino bog mogao da ga spreči podižući buru na moru. Ono što Vaše veličanstvo misli da je s moje strane duboka oštroumnost, to je prosto naprosto posledica slučaja; ja sam iskoristio taj slučaj kao odani službenik, i to je sve. Nemojte mi pridavati veću važnost nego što zaslužujem, veličanstvo, da se ne biste ma kad vratili na prvu pomisao koju ste imali o meni.

Ministar policije zahvali mladom čoveku jednim rečitim pogledom, i Vilfor razumede da je uspeo u svojoj nameri, a to će reći da je on sad, ne gubeći ništa od zahvalnosti kraljeve, zadobio jednog prijatelja na koga se po potrebi može osloniti.

— Dobro — reče kralj. — A sada, gospodo, — nastavi on okrećući se ka gospodinu od Blakasa i ministru policije — vi mi više niste potrebni i možete se povući: ono što sad ostaje da se uradi spada u nadležnost ministra vojnog.

— Sreća je, veličanstvo, — reče gospodin od Blakasa — što možemo da se oslonimo na vojsku. Vaše veličanstvo zna da svi izveštaji kažu o njoj da je odana vašoj vladi.

— Ne govorite mi o izveštajima, jer sad, vojvodo, znam koliko mi se poverenje može pokloniti. Ah, kad je reč o izveštajima, gospodine barone, šta ste novo saznali o događaju u ulici Sen-Žak?

— O događaju u ulici Sen-Žak! — uzviknu Vilfor ne mogavši da zadrži taj uzvik.

Ali se odmah zaustavi i reče:

— Oprostite, gospodaru, moja odanost Vašem veličanstvu nagoni me da svakog časa zaboravim, na poštovanje koje osećam prema njemu, jer je to poštovanje isuviše duboko urezano u mome srcu, već na pravila dvorskog ophođenja.

— Govorite i delajte, gospodine, — prihvati Luj XVIII. — Vi ste danas stekli pravo da postavljate pitanja.

— Gospodaru, — odgovori ministar policije —ja sam danas upravo došao da dam Vašem veličanstvu nova obaveštenja koja sam prikupio o tome događaju, kada je pažnja Vašeg veličanstva bila skrenuta užasnom nesrećom iskrcavanja u zalivu; sad ta obaveštenja ne bi više bila nimalo interesantna za kralja.

— Naprotiv, gospodine, naprotiv, — reče Luj XVIII — meni se čini da taj događaj ima neposredne veze sa ovim kojim se sad bavimo, i smrt generala Kenela možda će nas izvesti na trag jedne velike unutrašnje zavere.

Pri pomenu imena generala Kenela, Vilfor zadrhta.

— Zaista, veličanstvo, — nastavi ministar policije — sve nagoni na pomisao da je ta smrt posledica ne samoubistva, kao što se u prvi mah poverovalo, već mučkog ubistva, jer je general Kenel tek bio izišao, kako izgleda, iz jednog bonapartističkog kluba, pa je odmah iščezao. Jedan nepoznat čovek bio je došao njegovoj kući toga jutra i zakazao mu sastanak u ulici Sen-Žak; ali, na nesreću, generalov sobar, koji ga je upravo češljao u trenutku kada je taj nepoznati čovek uveden u kabinet, čuo je, istina, da je spomenuo ulicu Sen-Žak, ali nije zapamtio broj kuće.

Dok je ministar policije davao kralju Luju XVIII ova obaveštenja, Vilfor ga je netremice slušao, i čas bi porumeneo, a čas pobledeo.

Kralj se okrete k njemu.

— Zar ne mislite i vi kao ja, gospodine od Vilfora, da je general Kenel, za koga se moglo pomisliti da je privržen uzurpatoru, ali koji je stvarno bio meni potpuno odan, pao kao žrtva jedne bonapartističke zasede?

— Verovatno, veličanstvo, — ođgovori Vilfor. — Ali, zar se ne zna ništa više o tome?

— Traga se za čovekom koji je zakazao sastanak.

— Traga se? — ponovi Vilfor.

— Jeste, sluga je dao njegov lični opis: to je čovek od pedeset do pedeset i dve godine, smeđ, crnih očiju natkriljenih gustim obrvama, i nosi brkove. Bio je odeven u plav redengot i nosio je u rupici kaputa rozetu oficira Legije časti. Juče je uhođen jedan čovek čiji lični opis tačno odgovara ovome što ga sad rekoh i izgubljen mu je trag na uglu ulice Žisjen i ulice Kok-Eron.

Vilfor se beše naslonio na naslon jedne fotelje; jer ukoliko je ministar policije dalje govorio, osećao je kako mu noge klecaju. Ali kad ču da je nepoznati čovek umakao agentu koji ga je pratio, on odahnu.

— Vi ćete tražiti tog čoveka, gospodine, — reče kralj ministru policije — jer ako je, kao što mi sve daje povoda da verujem, general Kenel, koji bi nam bio tako koristan u ovom trenutku, bio žrtva mučkog ubistva, onda hoću da njegove ubice, pa bile one bonapartisti ili ne, budu svirepo kažnjene.

Vilfor je morao da pribere svu svoju hladnokrvnost da ne bi odao strah što mu ga je ulivala ova kraljeva poruka.

— Čudnovata stvar! — nastavi kralj sa jednim ljutitim pokretom. — Policija misli da je sve rekla kad kaže: izvršen je jedan zločin; i da je sve učinila kad doda: traga se za zločincima.

— Vaše veličanstvo biće bar u tom pogledu zadovoljeno, nadam se.

— Dobro, videćemo; ne zadržavam ni vas duže, barone. Gospodine od Vilfora, vi ste umorni od toga dugog putovanja, idite i odmorite se. Vi ste jamačno odseli kod svoga oca?

Vilforove oči zamutiše se kao u nesvestici.

— Ne, veličanstvo, — reče on — ja sam odseo u hotelu Madrid, u ulici Turnon.

— Ali ste se videli s njim?

— Veličanstvo, ja sam se najpre odvezao vojvodi od Blakasa.

— Ali, vi ćete se bar videti s njim?

— Mislim da neću, veličanstvo.

— Ah, tačno, — reče Luj XVIII osmehujući se tako kao da hoće da potvrdi da sva ova ponavljana pitanja nisu bila postavljena bez izvesne namere — zaboravio sam da ste vi u hladnim odnosima s gospodinom Noartijeom i da je to jedna nova žrtva za kraljevu stvar za koju treba da vas nagradim.

— Veličanstvo, dobrota koju mi ukazuje Vaše veličanstvo već je jedna nagrada koja u mnogome prevazilazi sve moje težnje, tako da više nema šta da tražim od kralja.

— Svejedno, gospodine, i mi vas nećemo zaboraviti, budite bez brige. A zasad — tu kralj otkači krst Legije časti koji je obično nosio na svom plavom kaputu, pored krsta svetoga Luja, iznad ordena reda bogorodice Karmelske i svetog Lazara, pa ga dade Vilforu — zasad uzmite ipak ovaj krst.

— Vaše veličanstvo se vara, — reče Vilfor — to je krst oficirskog stupnja.

— Bogami, gospodine, — reče Luj XVIII — uzmite ga takvog kakav je; ja nemam vremena da tražim da mi donesu neki drugi. Blakase, vi ćete se postarati da se izda potvrda o odlikovanju gospodinu od Vilfora.

Oči Vilforove ovlaži jedna suza gorde radosti. On uze krst i poljubi ga.

— A sada, — zapita on — kakvim mi naredbama ukazuje čast Vaše veličanstvo?

— Odmorite se, jer vam je to potrebno, i mislite na to da, nemajući mogućnosti da mi u Parizu poslužite, vi mi možete biti u Marselju veoma korisni.

— Veličanstvo, — odgovori Vilfor klanjajući se — kroz jedan sat napustiću Pariz.

— Idite, gospodine, reče kralj — i ako bih vas ja zaboravio (kraljevi lako zaboravljaju), nemojte se plašiti da me posetite… Gospodine barone, izdajte naređenje da se pozove ministar vojni. Blakase, vi ostanite.

— Ah, gospodine, — reče ministar policije Vilforu izlazeći iz Tiljerija — vi ulazite na dobra vrata i vaša karijera je obezbeđena.

— A da li će ona biti dugoga veka? — promrmlja Vilfor pozdravljajući ministra, čija je karijera bila završena, i tražeći očima neka kola da bi se vratio u svoj stan.

Jedan fijaker prolazio je kejom. Vilfor mu dade znak i fijaker priđe. Vilfor kaza svoju adresu i smesti se žurno u zadnji deo kola, predavajući se svojim ambicioznim snovima. Deset minuta kasnije Vilfor je bio u svom stanu. On naredi da konji budu upregnuti kroz dva sata i da mu se posluži ručak.

Baš je hteo da sedne za sto, kad zvonce odjeknu pod nekom slobodnom i čvrstom rukom. Sobar otide da otvori i Vilfor ču jedan glas koji je izgovarao njegovo ime.

— Ko li to već može znati da sam ovde? — zapita se mladi čovek.

U tom trenutku sobar se vrati.

— Dakle! — reče Vilfor — šta je to? Ko je zvonio? Ko me traži?

— Jedan stranac koji neće da kaže svoje ime.

— Kako! Stranac koji neće da kaže svoje ime? A šta hoće od mene taj stranac?

— On želi da razgovara s gospodinom.

— Sa mnom?

— Da.

— On je rekao moje ime?

— Sasvim tačno.

— A kako izgleda taj stranac?

— Pa, gospodine, to je čovek od pedesetak godina.

— Mali? Visok?

— Otprilike istog rasta kao gospodin.

— Smeđ ili plav?

— Smeđ, jako smeđ: crna kosa, crne oči, crne obrve.

— A odelo? — zapita brzo Vilfor. — Kako je odeven?

— U dugačak plav kaput zakopčan od gore do dole; odlikovan legijom časti.

— To je on — promrmlja Vilfor bledeći.

— Eh, vraga! — reče pojavljujući se na vratima ličnost čiji smo lični opis naveli već dvaput — kakvo je ovo ophođenje? Je li u Marselju običaj da sinovi ostavljaju očeve da džonjaju u predsoblju?

— Oče! — uzviknu Vilfor — nisam se, znači, prevario… i slutio sam da ste to vi.

— Onda, ako si slutio da sam to ja, — prihvati gost ostavljajući svoj štap u jedan ugao sobe a šešir na jednu stolicu — dopusti mi da ti kažem, dragi moj Žerare, da to nije mnogo ljubazno od tebe što si me ostavio da ovako čekam.

— Ostavite nas, Žermene, — reče Vilfor.

Sluga iziđe pokazujući vidne znake čuđenja.

12. OTAC I SIN

Gospodin Noartije, jer je to zaista on sad ušao, pratio je pogledom slugu sve dok ovaj nije zatvorio vrata, zatim, bojeći se, bez sumnje, da će on prisluškivati u predsoblju, priđe i otvori vrata za njim; ta predostrožnost nije bila uzaludna, i brzina sa kojom se Žermen povuče dade dokaz da on nije bio bez onoga greha koji je upropastio naše praroditelje. Gospodin Noartije se potrudi tada da ode i sam lično zatvori vrata ha predsoblju, vrati se i zatvori vrata od spavaće sobe, namače zavornice i vrati se pa se rukova sa Vilforom, koji je pratio sve te pokrete sa iznenađenjem od koga se još ne beše povratio.

— No, dragi moj Žerare, — reče on mladom čoveku gledajući ga sa osmehom čiji je izraz bilo teško opisati — znaš li ti da ne izgledaš očaran što me vidiš?

— Naprotiv, oče, — reče Vilfor — očaran sam; ali sam tako malo očekivao vašu posetu, da me je ona donekle pomela.

— Ali, dragi prijatelju, — nastavi gospodin Noartije sedajući — čini mi se da bih i ja mogao to isto reći. Kako! Vi mi javljate da će vaša veridba biti u Marselju 28. februara, a 3. marta ste u Parizu?

— Ako sam ovde, oče, — reče Žerar prilazeći gospodinu od Noartijea — ne treba da se žalite na to, jer sam došao radi vas, i ovo putovanje će vas možda spasti.

— Gle, zbilja! — reče gospodin Noartije opružajući se namerno u naslonjači na kojoj je sedeo. — Zbilja! Ispričajte mi to, gospodine sudijo, to mora da je veoma zanimljivo.

— Oče, vi ste čuli da se priča o izvesnom bonapartističkom klubu koji održava sastanke u ulici Sen-Žak?

— Broj 53? Jeste, ja sam njegov potpredsednik.

— Oče, vaša hladnokrvnost izaziva mi jezu.

— Šta ćeš, dragi moj? Kad je neko bio osuđen na smrt od gorštaka; kad je umakao iz Pariza u kolima sena; kad je bio progonjen po pustarama oko Bordoa od Robespjerovih pandura, to čoveka ojača za mnoge stvari. Nastavi, dakle, šta je? Šta se to dogodilo u tome klubu u ulici Sen-Žak?

— Dogodilo se to da su tamo pozvali generala Kenela, koji je izišao iz svoje kuće u devet časova uveče, a posle dva dana pronađen je u Seni.

— A ko vam je ispričao tu lepu priču?

— Kralj lično, gospodine.

— E, pa lepo! Ja ću vam u zamenu za vašu priču — nastavi Noartije — saopštiti jednu novost.

— Oče, mislim da već znam ono što vi hoćete da mi kažete.

— A! Vi znate za iskrcavanje njegovog veličanstva cara?

— Ćutite, oče, molim vas, najpre sebe radi, a zatim i mene radi. Jeste, ja sam znao za tu novost, i čak sam je znao pre vas, jer od pre tri dana jurim kao sumanut putem od Marselja ka Parizu, besneći što ne mogu da bacim na dve stotine milja ispred sebe misao koja mi sažiže mozak.

— Pre tri dana! Jeste li vi ludi! Pa pre tri dana car se nije bio ni ukrcao.

— Svejedno, ja sam znao za taj plan.

— A kako to?

— Iz jednog pisma koje je bilo vama upućeno sa ostrva Elbe.

— Meni?

— Vama, i koje sam pronašao u buđelaru glasonoše. Da je to pismo palo u ruke nekom drugom, vi biste, oče, dosada već bili streljani.

Vilforov otac se poče smejati.

— Eh, eh, — reče on — izgleda da je Restauracija naučila od Carstva način za brzo svršavanje poslova… Streljan! Dragi moj, kako vi to olako kažete! A to pismo, gde je? Ja vas isuviše dobro poznajem da bih se morao bojati da ćete ga namerno čuvati.

— Spalio sam ga bojeći se da od njega ne ostane makar i jedan komadić: jer to pismo bila je vaša smrtna osuda.

— I propast vaše budućnosti — odgovori hladno Noartije. — Da, razumem to; ali ja nemam čega da se bojim, pošto me vi štitite.

— Ja činim nešto više od toga, gospodine, ja vas spasavam.

— Ah, vraga! To postaje dramatičnije; izjasnite se.

— Gospodine, vraćam se na govor o onom klubu iz ulice Sen-Žak.

— Izgleda da je taj klub prirastao za srce gospode policajaca. Zašto nisu malo bolje tražili? Oni bi ga pronašli.

— Oni ga nisu pronašli, ali su mu na tragu.

— To je osveštan izraz, ja to dobro znam: kad policija ne uhvati krivca, ona kaže da mu je na tragu, i državna uprava čeka mirno dan kada će ona doći i kazati pokunjeno da je taj trag izgubljen.

— Jeste, ali je pronađen leš; general Kenel je ubijen, u svim zemljama na svetu to se zove ubistvo.

— Ubistvo, kažete vi? Ali ništa ne dokazuje da je general bio žrtva ubistva, jer se svakoga dana pronalaze u Seni ljudi koji su u nju skočili iz očajanja, ili koji su se udavili zato što nisu znali da plivaju.

— Oče, vi dobro znate da se general nije udavio iz očajanja, i da se niko ne kupa u Seni u mesecu januaru. Ne, ne, nemojte se zavaravati; takva smrt se zaista pravilno naziva ubistvom.

— A ko ju je tako nazvao?

— Sam kralj.

— Kralj! Ja sam mislio da je on dovoljno mudar da shvati da u politici ne postoje ubistva. U politici, dragi moj, vi to znate isto kao i ja, ne postoje ljudi nego ideje; ne postoje osećanja nego interesi; u politici se ne ubija jedan čovek, već se samo uklanja jedna smetnja, i to je sve. Hoćete li da znate kako se to dogodilo? E, pa lepo; ja ću vam to reći. Mislili smo da se možemo osloniti na generala Kenela, jer su nam ga preporučili sa ostrva Elbe. Jedan od nas otišao je njegovoj kući i pozvao ga da dođe u ulicu Sen-Žak na jedan sastanak na kome će sresti prijatelje. On je došao i tu mu je izložen celokupan plan, odlazak sa ostrva Elbe i nameravano iskrcavanje; zatim, pošto je sve saslušao i sve čuo, kad nije ostalo više ništa novo da mu se saopšti, on je odgovorio da je rojalist. Tada smo se svi zgledali. Zahtevali smo od njega da se zakune, i on se zakleo, ali zaista tako nerado, da je takvo zaklinjanje ličilo na iskušavanje boga. E, vidite, i pored toga, general je pušten da iziđe slobodno, sasvim slobodno. On se nije vratio svojoj kući; e, pa šta ćete, dragi moj? On je izišao od nas; verovatno da je zalutao, i to je sve. Ubistvo! Zbilja, vi me iznenađujete, Vilfore, vi, zamenik državnog tužioca, kad zasnivate jednu optužbu na tako slabim dokazima. Da li je meni ikada palo na um da kažem vama, kad vršite svoj rojalistički posao i rešite da se odseče glava jednome od mojih ljudi: "Sine moj, vi ste izvršili ubistvo!" Ne, ja sam tada govorio: "Vrlo dobro, gospodine, vi ste se borili i pobedili; sutra ćete dobiti odmazdu".

— Ali, oče, pripazite se, jer će ta odmazda biti užasna kad je mi primenimo.

— Ne razumem vas.

— Vi se uzdate u povratak uzurpatora?

— Priznajem.

— Varate se, oče, jer on neće ući ni deset milja u unutrašnjost Francuske a da ne bude gonjen, vijan, uhvaćen kao zver.

— Dragi prijatelju, car je u ovom trenutku na putu za Grenobl, desetog ili dvanaestog biće u Lionu, a dvadesetog ili dvadeset petog u Parizu.

— Stanovništvo će se dići na oružje…

— Da bi mu izišlo u susret.

— On ima sa sobom samo nekoliko ljudi, a protiv njega poslaće se čitave armije.

— Koje će sačinjavati njegovu pratnju da bi se vratio u prestonicu. Zbilja, dragi moj Žerare, vi ste još uvek dete; vi verujete da ste dobro obavešteni zato što vam jedna depeša kaže na tri dana posle iskrcavanja: "Uzurpator se iskrcao u Kanu sa nekoliko ljudi; za njim su poslate potere". Ali gde je on? Šta radi on? Vi o tome ništa ne znate; njega gone, i to je sve što vi znate. E, vidite, njega će goniti tako sve do Pariza, ne ispalivši nijedan metak.

— Grenobl i Lion su odane varoši i one će mu istaviti nesavladljivu prepreku.

— Grenobl će mu otvoriti svoje kapije sa ushićenjem, a ceo Lion će mu izići u susret. Verujte mi, mi smo isto tako dobro obavešteni kao i vi, i naša policija je ravna vašoj. Hoćete li dokaza za to? Eto, vi ste hteli da sakrijete od mene svoje putovanje, a ipak sam ja znao za vaš dolazak već pola sata pošto ste ušli u grad; vi niste dali svoju adresu nikome drugom osim vašem kočijašu, a eto, vidite, ja znam vašu adresu, i dokaz vam je to što sam stigao ovamo tačno u trenutku kada ste hteli da sednete za sto. Zazvonite, dakle, i naredite da se postavi još za jednog; ručaćemo zajedno.

— Zaista, — odgovori Vilfor gledajući svog oca sa čuđenjem — zaista, izgleda mi da ste vi dobro obavešteni.

— Eh, bože moj, to je sasvim prosto; vi koji imate vlast, vi imate samo ona sredstva koja vam daje novac; dok mi koji očekujemo vlast, mi imamo sredstva koja daje požrtvovanje.

— Požrtvovanje? — reče Vilfor smejući se.

— Jeste, požrtvovanje; tako se poštenim rečima naziva ambicija koja se nada.

I Vilforov otac pruži sam ruku ka vrvci zvonceta da dozove slugu, koga njegov sin ne beše pozvao. Vilfor mu zadrža ruku.

— Pričekajte, oče, — reče mladi čovek — još samo jednu reč.

— Recite.

— Ma kako da je rđava rojalistička policija, ona ipak zna jednu užasnu stvar.

— Koju?

— To je lični opis koji je onoga dana ujutru kada je iščezao general Kenel dolazio njegovoj kući.

— Gle! Ona zna to, ta dobra policija? A kakav je taj lični opis?

— Boja lica tamna, zalisci i oči crne, redengot plav zakopčan do grla, rozeta oficira Legije časti u rupici kaputa, šešir sa širokim obodom i štap od trske.

— Gle, gle! Ona to zna? — reče Noartije. — Pa zašto onda nije uhvatila tog čoveka.

— Zato što mu je izgubila trag juče ili prekjuče na uglu ulice Kok-Eron.

— Ne rekoh li vam da je vaša policija glupa.

— Jeste, ali svakoga trenutka ona ga može pronaći.

— Da, — reče Noartije gledajući oko sebe bezbrižno — da, kad taj čovek ne bi bio upozoren, ali on to jeste. I on će — dodade on osmehujući se — da izmeni svoje lice i odelo.

Pri ovim rečima on se diže, svuče svoj redengot i skide kravatu, priđe jednom stolu na kome su bile pripremljene sve stvari potrebne za toaletu njegova sina, uze jedan brijač, nasapuni lice, pa potpuno čvrstom rukom skide svoje opasne zaliske koji su policiji davali tako dragocen podatak.

Vilfor ga je gledao šta radi sa strepnjom koja nije bila bez divljenja.

Kad obrija zaliske, Noartije dade svojoj kosi drukčiji izgled; uze umesto svoje crne kravate jednu kravatu u boji koja je ležala povrh jednog otvorenog putničkog kovčega; obuče, umesto svog plavog redengota na zakopčavanje, jedan Vilforov redengot kestenjaste boje i spreda otvoren; oproba pred ogledalom šešir sa povrnutim obodom mladoga čoveka, izgledaše zadovoljan načinom kako mu stoji, pa ostavivši štap od trske pored kamina, gde ga beše stavio, mahnu svojom žilavom rukom jednim bambusovim štapićem, kojim je otmeni zamenik državnog tužioca davao svome hodu onu nemarnost koja je bila njegova glavna osobina.

— Dakle! — reče on okrećući se svome zaprepašćenom sinu kad ovo preobražavanje bi završeno — dakle, misliš li da će me tvoja policija sad poznati?

— Ne, oče, — promuca Vilfor — ja se bar nadam.

— A sad, dragi Žerare, — nastavi Noartije — oslanjam se na tvoju opreznost da ukloniš sve ove predmete koje ti ostavljam.

— O, ne brinite ništa, oče, — reče Vilfor.

— Da, da! A sad mislim da imaš pravo i da si mi ti možda zaista spasao život; ali, ne brini, ja ću ti to uskoro uzvratiti.

Vilfor zavrte glavom.

— Nisi u to ubeđen?

— Ja se bar nadam da se vi varate.

— Hoćeš li opet videti kralja?

— Možda.

— Hoćeš li da u njegovim očima važiš kao prorok?

— Zloslutni proroci su nepoželjni na dvoru, oče.

— Da, ali jednoga dana najzad im se prizna da su imali pravo; i pretpostavi da se kralj još jednom vrati na presto, ti bi onda bio smatran za velikog čoveka.

— Najzad, šta treba da kažem kralju?

— Reci mu ovo: "Gospodaru, vas obmanjuju u pogledu raspoloženja Francuske, mišljenja gradova i duha koji vlada u vojsci; onaj koga vi u Parizu nazivate korzikanskim čudovištem, koga još nazivaju uzurpatorom u Neveru, nazivaju već Bonapartom u Lionu, a carem u Grenoblu. Vi mislite da njega vijaju, gone, da on beži; a on ide brzo kao orao koga nosi sa sobom natrag na svojim zastavama. Vojnici za koje mislite da umiru od gladi, da su izmoždeni od umora i spremni da bace oružje umnožavaju se kao delići snega oko grudve koja se kotrlja. Gospodaru, otputujte; ostavite Francusku njenom pravom gospodaru, onome koji je nije kupio već osvojio; otputujte, gospodaru, ne stoga što bi vam pretila opasnost, vaš protivnik je dovoljno jak da može biti milostiv, već stoga što bi bilo ponižavajuće za jednog potomka Svetoga Luja da bude zahvalan za svoj život čoveku od Arkola, Marenga i Austerlica". Reci mu to, Žerare; ili, bolje, ne reci mu ništa; prikrij svoje putovanje; nemoj se hvaliti onim što si došao da uradiš i onim što si uradio u Parizu; sedni opet u poštanska kola; ako si žurio putem da bi došao ovamo, sad pojuri kao oluja da se što pre vratiš; uđi u Marselj noću; vrati se u svoju kuću na neki sporedan ulaz i ostani tamo sasvim miran, sasvim skroman, povučen, i, naročito, ne mešaj se ni u šta, jer ovoga puta, zaklinjem ti se, mi ćemo delati kao snažni ljudi koji poznaju svoje neprijatelje. Idite, sine, idite, dragi Žerare, i u naknadu za tu poslušnost prema očinskim naređenjima, ili, ako vam se to više sviđa, za poštovanje prema savetima jednog prijatelja, mi ćemo vas zadržati na vašem službenom položaju. To će biti — dodade Noartije sa osmehom — jedna mogućnost za vas da me spasete još jedanput, ako vas politička klackalica jednoga dana opet uzdigne, a mene spusti. Zbogom, dragi Žerare; pri vašem drugom putovanju odsednite kod mene.

I Noartije iziđe posle ovih reči sa mirnoćom koja ga ne beše ni za trenutak napustila za vreme ovog tako ozbiljnog razgovora.

Vilfor, bled i uzrujan, pritrča prozoru, razgrnu zavesu i vide ga kako prolazi miran i ravnodušan između dva ili tri čoveka neprijatna izgleda, koji su stajali kao u zasedi pored uličnih stubova i na uglu ulice i koji su možda čekali tu da uhapse čoveka sa crnim zaliscima, sa plavim redengotom i šeširom široka oboda.

Vilfor ostade tako stojeći usplahiren sve dok njegov otac ne iščeze na raskrsnici Bisi. Tada jurnu ka predmetima koje on beše ostavio, stavi na dno svoga putničkog kovčega crnu kravatu i plavi redengot, uvi šešir i strpa ga na dno jednog ormana, slomi štap od trske na troje i baci delove u vatru, stavi na glavu jedan putnički kačket, pozva svoga sobara, zabrani mu jednim pogledom hiljadu pitanja koje je ovaj imao želju da postavi, isplati račun troškova u hotelu, skoči u svoja kola koja su ga očekivala upregnuta, saznade u Lionu da je Bonaparta ušao u Grenobl, pa kroz metež koji je vladao svuda duž puta stiže u Marselj, obuzet svim strepnjama koje se uvlače u srce čoveka sa ambicijom i prvim počastima.

13. STODNEVNA VLADAVINA

Gospodin Noartije bio je dobar prorok i događaji su se ređali brzo kao što je on bio rekao. Svakome je poznat onaj povratak sa ostrva Elbe, povratak čudan, dostojan divljenja, koji će, besprimeran u prošlosti, ostati verovatno besprimeran i u budućnosti.

Luj VIII pokuša samo slabo da odbije taj tako grub udar, jer njegovo nedovoljno poverenje u ljude oduzimalo mu je poverenje u događaje. Kraljevstvo, ili bolje reći monarhija, koju on tek što beše obnovio, zaljulja se na svojoj još nepouzdanoj osnovi, i jedan pokret carev sruši čitavu tu zgradu, tu bezobličnu mešavinu starih predrasuda i novih ideja. Vilfor beše, dakle, dobio od svoga kralja jedino zahvalnost, ne samo nekorisnu za taj trenutak, nego čak i opasnu, i onaj krst Legije časti, koji on iz opreznosti nije nikome pokazivao, mada se gospodin od Blakasa, kao što mu je kralj preporučio, bio pobrinuo da mu se pošalje potvrda o odlikovanju.

Napoleon bi jamačno smenio sa položaja Vilfora da se nije za njega zauzeo Noartije, koji je sad postao svemoćan na dvoru stodnevne vladavine i zbog opasnosti kojima se izlagao i zbog usluge koje je učinio. I tako je, kao što je bio i obećao, žirondinac iz 1793. i senator iz 1806. godine zaštitio onoga koji je njega zaštitio uoči toga događaja.

Sva moć Vilforova ograničila se, dakle, za vreme ove ponovne pojave carstva, čiji je ponovan pad bilo, uostalom, lako predvideti, na to da se uguši tajna koju Dantes umalo što nije razglasio.

Jedino je državni tužilac bio smenjen, jer je bio osumnjičen da je mlak u pogledu bonapartizma.

Međutim, tek što je carska vlast bila ponovo uspostavljena, to će reći tek što se car uselio u one Tiljerije koje Luj XVIII beše nedavno napustio, i tek što beše počeo da razašilje na sve strane svoja mnogobrojna neskladna naređenja iz onoga malog kabineta u koji smo zajedno sa Vilforom uveli naše čitaoce i na čijem je orahovom stolu on našao još otvorenu i upola punu burmuticu Luja XVIII, a već je Marselj, i pored držanja njegovih sudija, počeo da oseća kako se u njemu ponovo raspaljuju one žeravice građanskog rata koje uvek tinjaju u južnoj Francuskoj; malo je trebalo tada pa da odmazde prevaziđu ono nekoliko bučnih demonstracija kojima su bili opsednuti rojalisti zatvoreni u svojim domovima, i one javne uvrede kojima su progonjeni oni što su se usuđivali da iziđu na ulicu.

Jednim sasvim prirodnim preokretom, časni brodovlasnik, koga smo označili kao pristalicu narodne stranke, nađe se takođe u ovom trenutku nećemo da kažemo svemoćan, jer je gospodin Morel bio oprezan i pomalo bojažljiv čovek, kao i svi oni koji su se polako i naporno obogatili u trgovačkim poslovima, ali je on sad bio u mogućnosti, ma koliko da su ga pretekli revnosni bonapartisti, koji su ga smatrali za umerenog, bio je u mogućnosti, kažem, da podigne glas kako bi se čuo neki zahtev; ovaj zahtev, kao što je lako pogoditi, ticao se Dantesa.

Vilfor je ostao na svome položaju i pored pada njegovoga pretpostavljenog starešine, a njegovo venčanje, mada i dalje odlučeno, bilo je ipak odloženo za srećnija vremena. Ako bi car zadržao presto, onda bi Žeraru bio potreban neki drugi brak, a njegov otac poduhvatio bi se da mu ga nađe; ako bi pak ponovo vraćanje na presto opet dovelo Luja XVIII u Francusku, uticaj gospodina od Sen-Merana bi se udvostručio, kao i njegov, i tada bi taj brak ponovo postao zgodniji nego ikad.

Zamenik državnog tužioca bio je, dakle, u to vreme vrhovni sudija u Marselju, kad se jednoga jutra njegova vrata otvoriše i njemu prijaviše gospodina Morela.

Neko drugi bi se požurio da pođe u susret brodovlasniku i tom žurbom pokazao bi svoju slabost; ali je Vilfor bio čovek višega reda i imao je ako ne iskustvo a ono bar instinkt za sve. On ostavi Morela da čeka u predsoblju, kao što bi činio i za vreme Restauracije, iako nije imao nikoga u poseti, već iz prostog razloga što je uobičajeno da jedan zamenik državnog tužioca ostavlja ljude da čekaju; zatim, posle četvrt časa koje on upotrebi da pročita dva ili tri dnevna lista različitih pravaca, on naredi da uvedu brodovlasnika.

Gospodin Morel je očekivao da zatekne Vilfora utučena: on ga zateče istog kao što ga je video pre šest nedelja, a to će reći mirnog, odlučnog i punog one hladne učtivosti, te najneprelaznije prepreke koja odvaja višeg čoveka od običnoga.

On je ušao u Vilforovu sobu za rad ubeđen da će sudija uzdrhtati kad ga ugleda, a baš naprotiv, on je sam bio sav prestravljen i uzbuđen pred tom ispitivačkom ličnošću koja ga je očekivala nalakćena na svoj pisaći sto.

On zastade na vratima. Vilfor ga pogleda kao da mu nije lako da ga se seti. Najzad, posle nekoliko sekunda ispitivanja i ćutanja, za koje je vreme časni brodovlasnik okretao tamo i ovamo svoj šešir u rukama, Vilfor reče:

— Gospodin Morel, mislim?

— Da, gospodine, ja lično — odgovori brodovlasnik.

— Priđite bliže — nastavi sudija mahnuvši rukom pokroviteljski — i recite mi kakvoj prilici imam da zahvalim što ste me počastvovali svojom posetom.

— Zar vi to ne naslućujete, gospodine? — zapita Morel.

— Ne, ni najmanje; no to ne smeta da budem raspoložen da vam učinim kakvu prijatnost, ako je to u mojoj vlasti.

— Ta stvar zavisi potpuno od vas, gospodine, — reče Morel.

— Onda se izjasnite.

— Gospodine, — nastavi brodovlasnik, kome se samopouzdanje vraćalo ukoliko je više govorio, a ojačan, uostalom, pravednošću svoje stvari i svojim nedvosmislenim položajem — vi se sećate da sam ja na nekoliko dana pre nego što se saznalo za iskrcavanje Njegovog veličanstva cara bio došao da tražim da budete blagi prema jednom nesrećnom mladiću, jednom pomorcu, potkapetanu moga broda. On je bio optužen, ako se sećate, zbog veza sa ostrvom Elbom; te veze, koje su u ono vreme bile smatrane kao zločin, danas daju pravo na povlastice. Vi ste tada služili Luja XVIII i niste ga štedeli; to je bila vaša dužnost. Sad služite Napoleona i vi treba da ga štitite; i to je opet vaša dužnost. Došao sam, dakle, da vas pitam šta je s njim.

Vilfor učini jedan jak napor da se savlada.

— Ime toga čoveka? — zapita on. — Budite tako dobri da mi kažete njegovo ime.

— Edmond Dantes.

Zacelo da bi Vilfor isto toliko voleo da pri nekom dvoboju izdrži pucanj svoga protivnika sa dvadeset i pet koraka, koliko i da čuje kako se izgovara to ime iz neposredne blizine; međutim, on ne trepnu.

"Ovako", reče u sebi Vilfor, "neće me moći optuživati da sam od hapšenja toga mladića načinio jedno čisto lično pitanje".

— Dantes? — ponovi on. — Edmond Dantes, kažete?

— Da, gospodine.

Vilfor otvori tada jedan veliki registar koji je stajao u jednoj obližnjoj pregradi, potraži i u jednom stolu, od stola pređe na svežnjeve akata, pa, okrećući se brodovlasniku, reče mu sa najprirodnijim izrazom:

— Da li ste sasvim sigurni da se niste prevarili, gospodine?

Da je Morel bio oštroumniji ili bolje upućen u tu stvar, njemu bi se učinilo čudno što ga zamenik državnog tužioca udostojava časti da mu odgovara povodom tog pitanja potpuno stranog njegovom delokrugu rada; i on bi se zapitao zašto ga Vilfor nije poslao u odeljenje apseničkog spiska, ili upravnicima tamnica, ili okružnom načelniku. Ali Morel, očekujući uzalud da vidi Vilfora u strahu, video je sad, pošto je izgledalo da nema ni traga od nekog straha, samo blagonaklonost. Vilfor je ciljao pravilno.

— Ne, gospodine, — reče Morel — ja se ne varam; uostalom, ja poznajem toga jadnog mladića već deset godina, i on je u mojoj službi od pre četiri godine. Ja sam bio došao — sećate li se? — pre šest nedelja da vas molim da budete milostivi, kao što dolazim danas da vas zamolim da budete pravični prema tome jadnom mladiću. Vi ste me tada dočekali čak dosta rđavo i odgovarali ste mi kao nezadovoljan čovek. Ah, u to vreme rojalisti su bili grubi prema bonapartistima!

— Gospodine, — odgovori Vilfor odbijajući udarac svojom uobičajenom hitrinom i hladnokrvnošću — ja sam bio rojalist onda kad sam smatrao Burbone ne samo za zakonite naslednike prestola već i za izabranike naroda; ali mi je ovaj čudesan povratak; čiji smo svedoci nedavno bili, dokazao da sam bio u zabludi. Napoleonov genije je pobedio: zakoniti vladar je onaj koga narod voli.

— Hvala bogu! — uzviknu Morel u svojoj velikoj iskrenosti — raduje me što govorite tako, i ja iz toga predviđam sreću za Edmondovu sudbinu.

— Čekajte, — nastavi Vilfor prelistavajući drugi jedan registar — setio sam se: to je jedan pomorac, zar ne, koji se ženio jednom Katalonkom? Da, da; oh! Sad se sećam; stvar je bila veoma ozbiljna.

— Kako to?

— Vi znate da je po izlasku od mene bio odveden u sudski zatvor.

— Da, pa šta?

— Pa, eto! Ja sam poslao svoj izveštaj u Pariz, zajedno sa hartijama koje su nađene kod njega. To mi je bila dužnost, šta ćete… i osam dana posle njegovog hapšenja zatvorenik je bio odveden.

— Odveden! — uzviknu Morel. — Ali šta li su mogli učiniti sa tim jadnim mladićem?

— O, umirite se. Verovatno je bio prevezen u Fenestrel, u Pinjerol ili na ostrva svete Margarite, što se u administraciji naziva preseljen; i jednog lepog jutra videćete ga kako se vraća da preuzme komandu nad svojim brodom.

— Neka dođe kad hoće, njegovo mesto biće mu sačuvano. Ali kako to da se još nije vratio. Meni se čini da je prva briga bonapartističkog pravosuđa trebalo da bude da se puste oni koje su rojalistički sudovi poslali u tamnicu.

— Nemojte optuživati nepromišljeno, dragi gospodine Morele, — odgovori Vilfor — treba u svemu postupati zakonski. Naređenje za stavljanje u tamnicu došlo je odozgo, pa je potrebno da i naređenje za puštanje na slobodu dođe odozgo. Međutim, Napoleon se vratio tek pre petnaestak dana; zbog toga i rešenja o opraštanju kazni mora biti da su tek sad isposlana.

— Ali — zapita Morel — zar nema načina da se ubrzaju formalnosti, sada kad smo mi pobedili? Ja imam prilično prijatelja i izvestan uticaj; ja mogu postići da se donese poništenje rešenja o hapšenju.

— Nije bilo naređenja za hapšenje.

— Onda rešenje o stavljanju u tamnicu.

— U političkim stvarima ne postoji registar hapšenja, jer ponekad vlade imaju interesa da uklone nekoga čoveka a da o tome ne ostane nikakvoga traga, pošto bi zabeleške o stavljanju u tamnicu mogle pokazati put prilikom traganja za njim.

— Možda je tako bilo za vreme Burbona, ali sad…

— Tako je to bilo u svim vremenima, dragi gospodine Morele; vlade se ređaju jedna za drugom i slične su međusobno; tamnička mašina ustrojena za vlade Luja XIV radi još i danas, izuzev Bastilje. Car je uvek bio stroži u pogledu uređenja njegovih tamnica nego što je bio i sam veliki kralj; broj zatvorenika o kojima registri ne čuvaju nikakva traga neizmeran je.

Tolika blagonaklonost obmanula bi čak i onoga koji je tačno upućen u neku stvar, a Morel čak nije gajio ni sumnju.

— Ali, najzad gospodine od Vilfora, — reče on — kakav biste mi savet dali koji bi ubrzao povratak jadnoga Dantesa?

— Jedan jedini, gospodine; napišite molbu ministru pravde.

— Oh, gospodine, znamo mi šta to znači napisati molbu: ministar ih dobiva dve stotine na dan, a ne pročita ih ni četiri.

— Jeste, — prihvati Vilfor — ali on će pročitati molbu koju mu ja pošaljem, koju ja preporučim i uputim lično.

— I vi biste se primili da dostavite tu molbu, gospodine?

— Sa najvećim zadovoljstvom. Dantes je onda možda i bio kriv; ali on je danas nevin, i moja je dužnost da se zauzmem da se vrati sloboda onome koga sam po dužnosti morao poslati u tamnicu.

Vilfor je na taj način otklanjao unapred opasnost od istrage, malo verovatne, ali ipak mogućne istrage, koja bi ga nepovratno upropastila.

— Ali, kako treba pisati ministru?

— Sednite ovde, gospodine Morele, — reče Vilfor ustupajući svoje mesto brodovlasniku — ja ću vam diktirati.

— Zar ćete biti tako dobri?

— Razume se. Ne gubimo vreme; i inače smo ga već isuviše izgubili.

— Da, gospodine, pomislimo da taj jadni mladić očekuje, pati i možda očajava.

Vilfor uzdrhta pri pomisli na tog sužnja koji ga proklinje u tišini i tami; ali on je bio odveć daleko zašao da bi sad mogao ustuknuti: Dantes je morao da bude smrvljen točkovima njegove ambicije.

— Ja očekujem, gospodine, — reče brodovlasnik sedeći u Vilforovoj naslonjači i sa perom u ruci.

Vilfor tada izdiktira jednu molbu u kojoj, u nesumnjivo odličnom cilju, beše preterano istaknuto Dantesovo rodoljublje i usluge koje je on učinio bonapartističkoj stvari. U toj molbi Dantes je postao jedan od najaktivnijih pregalaca za povratak Napoleonov; bilo je očevidno da ministar, kad bude video takvu molbu, mora da zadovolji pravdu još istoga trenutka, ako ona nije već zadovoljena.

Kad molba bi završena, Vilfor je pročitao glasno.

— Tako je dobro, — reče — a sad se oslonite na mene.

— I ta molba će uskoro biti otposlata, gospodine?

— Još danas.

— I vi ćete na njoj napisati svoju preporuku?

— Najbolju preporuku koju ja mogu dati, gospodine, i potvrdiću da je istina sve što ste vi naveli u toj molbi.

I sad Vilfor sede, pa dodade svoju potvrdu na jednom kraju molbe.

— A sad, gospodine, šta treba dalje činiti? — zapita Morel.

— Čekati — odgovori Vilfor. — Ja odgovaram za sve. To uveravanje povrati nadu Morelu, te on napusti zamenika državnog tužioca očaran njim i otide da javi Dantesovom ocu da će uskoro opet videti svog sina.

A Vilfor, umesto da je pošalje u Pariz, sačuva pažljivo kod sebe tu molbu, koja, da bi spasla Dantesa u sadašnjosti, mogla ga je užasno okriviti u budućnosti, pretpostavljajući da se dogodi nešto što su stanje u Evropi i tok događaja već omogućavali da se pretpostavi, a to je ponovno vraćanje kralja na presto.

Dantes dakle ostade i dalje sužanj; u dubini svoje ćelije nije ni čuo strahoviti tresak sa kojim je pao presto Luja XVIII i onaj još užasniji tresak rušenja carstva.

Ali Vilfor je sve pratio budnim okom i sve osluškivao pažljivim uvom. Dvaput je za ono kratko vreme uskrsnuća carevog, koje je nazvano stodnevna vladavina, Morel ponavljao svoje traženje, zahtevajući uvek da se Dantes pusti na slobodu, i oba puta ga je Vilfor umirio obećanjem i nadom. Najzad dogodi se i poraz kod Vaterloa. Morel se više ne pojavi kod Vilfora, jer on beše učinio za svog mladog prijatelja sve što jedan čovek može učiniti; pokušati još nešto sad pod ovom drugom Restauracijom, značilo bi izlagati se opasnosti beskorisno.

Luj XVIII ponovo se pope na presto, Vilfor, za koga Marselj beše pun uspomena koje su za njega postale griža savesti, zatraži i dobi upražnjeno mesto državnog tužioca u Tuluzi, a petnaest dana posle smeštaja u svoje novo mesta opredeljenja, on se oženi gospođicom Rene od Sen-Merana, čiji je otac tada bio na dvoru viđen bolje nego ikada.

Eto kako Dantes za vreme stodnevne vladavine i posle Vaterloa ostade iza katanca, zaboravljen ako ne od ljudi, a ono bar od boga.

Danglar uvide svu težinu udara što ga beše zadao Dantesu, videći da se Napoleon vratio u Francusku; njegova dostava je pogodila tačno u cilj, i kao svi ljudi sa izvesnom sklonošću za zločin i osrednjom inteligencijom za običan život, on nazva ovaj čudni sticaj prilika odlukom providenja.

Ali kad se Napoleon vrati u Pariz i kad njegov glas ponovo odjeknu zapovednički i moćno, Danglar oseti strah; svakog trenutka očekivao je da vidi kako se Dantes ponovo pojavljuje, Dantes koji je sve znao, Dantes koji preti i koji je sposoban za svakojake osvete; tada on saopšti gospodinu Morelu želju da napusti pomorsku službu i zamoli ga da ga preporuči jednom španskom trgovcu, kod koga stupi u službu kao činovnik krajem marta, a to će reći na deset ili dvanaest dana posle povratka Napoleona u Tiljerije. On, dakle, otputova u Madrid, i o njemu se više ništa nije čulo.

Fernando, međutim, nije ništa razumeo. Dantes je bio daleko, i to je sve što je njemu trebalo. Šta se s njim dogodilo? On nije pokušavao da to sazna. Samo, za vreme čitavog primirja što mu ga je pružalo njegovo odsustvo, on se upinjao delom da obmane Mercedes odnosno uzroka toga odsustva, a delom da smišlja planove za iseljavanje i otmicu; s vremena na vreme takođe — i to su bili mračni časovi njegova života — on bi seo na kraj rta Faro, na ono mesto odakle se vidi u isti mah i Marselj i selo Katalan, pa je gledao tužno i nepomično kao kakva ptica grabljivica da li neće ugledati kako jednim od ta dva puta dolazi natrag lepi mladić slobodna koraka i uzdignute glave, koji je i za njega bio postao glasnik teške osvete. Tada je Fernando doneo svoju odluku: on će razmrskati glavu Dantesu jednim puščanim metkom, pa će posle toga i sebe ubiti — govorio je on u sebi — da bi ulepšao to svoje mučko ubistvo. Ali Fernando je sam sebe obmanjivao: takav čovek kao on ne bi se nikad ubio, jer se on još uvek nadao.

U to vreme i među tolikim bolnim promenama, carstvo pozva još jednu i poslednju klasu vojnika, te svi ljudi koji su mogli nositi oružje odjuriše izvan Francuske na gromki glas carev. Fernando otide kao i ostali, napuštajući svoju kolibu i Mercedes, mučen mračnom i užasnom mišlju da će se posle njega možda njegov suparnik vratiti i oženiti onom koju je on voleo.

Ako je ikad trebalo da se Fernando ubije, on bi to učinio onda kada je napuštao Mercedes.

Njegova pažnja prema Mercedes, sažaljenje koje je izgledalo da on pokazuje prema njenoj nesreći i staranje da ispuni njenu i najmanju želju, sve to beše proizvelo ono dejstvo što ga na plemenita srca proizvode uvek znaci odanosti: Mercedes je oduvek volela Fernanda kao prijatelja; njeno prijateljstvo prema njemu poveća se jednim novim osećanjem, zahvalnosću.

— Brate, — reče ona privezujući vojnički ranac na leđa Kataloncu — brate moj, moj jedini prijatelju, pazite se da ne poginete, ne ostavljajte me samu na ovome svetu, gde ja plačem i gde ću biti potpuno sama čim vi na njemu ne budete više.

Ove reči, iskazane u trenutku polaska, povratiše malo nade Fernandu. Ako se Dantes ne bi vratio, Mercedes bi, dakle, mogla jednoga dana biti njegova.

Mercedes ostade sama na toj goloj zemlji, koja joj se još nikada nije činila tako pusta, i sa beskrajnim morem kao vidikom. Sva u suzama, kao ona luda žena čija se povest prepričava, videlo se kako neprestano luta oko malog sela Katalana: čas se zaustavljala pod žarkim južnim suncem, stojeći nepomična i nema kao kip gledajući put Marselja, a čas je sedela na samoj obali i slušala ječanje mora, večno kao i njena tuga, i pitala se neprestano da li ne bi bilo bolje da se nagne unapred i pusti da je povuče njena sopstvena težina, da otvori provaliju i u njoj nestane, nego da podnosi tako sve svirepe mene beznadnog čekanja.

Nije Mercedes nedostajala hrabrost da izvrši tu nameru, već joj vera priteče u pomoć i spase je samoubistva.

Kadrus je bio pozvan pod zastavu kao i Fernando; samo; pošto je on bio oženjen, njega uzeše u treći poziv i poslaše ga na obalsku službu.

Stari Dantes, koga je sada još jedino nada održavala, izgubi nadu kad car pade.

Tačno pet meseci pošto je bio rastavljen od svoga sina, i skoro u isti čas kad je ovaj bio uhapšen, on ispusti dušu na Mercedesinim rukama.

Gospodin Morel podnese sve troškove njegova pogreba i isplati jadne male dugove koje starac beše načinio za vreme svoje bolesti.

Čineći to on je pokazao nešto više od dobročinstva, pokazao je hrabrost. Južna Francuska bila je u plamenu, i pomagati, čak i na samrtničkoj postelji, oca jednoga bonapartiste tako opasnog kao Dantes, smatralo se za zločin.

14. MAHNITI SUŽANJ I LUDI SUŽANJ

Godinu dana otprilike posle povratka Luja XVIII, gospodin generalni inspektor tamnica vršio je posetu kaznenih zavoda.

Dantes je čuo iz dubine svoje ćelije tutanj i škripu svih tih priprema koje su gore stvarale mnogo larme, ali su dole šumovi bili neprimetni za svako drugo uvo izuzev za uvo sužnja, naviknutog da u noćnoj tišini sluša kako pauk snuje svoju mrežu i povremen pad vodene kapljice, kojoj je potreban jedan sat da se skupi na tavanici njegove ćelije.

On nasluti da se kod živih ljudi događa nešto nesvakidašnje: jer on je stanovao već tako odavno u grobnici, da je mogao sebe zaista smatrati mrtvim.

I zaista, inspektor je obilazio jedno za drugim sobe, ćelije i samice. Nekoliko sužnja bilo je ispitivano; to su bili oni koji su zbog svoje blagosti ili gluposti uživali blagonaklonost uprave; inspektor ih zapita kako se hrane i imaju li kakve želje.

Oni odgovoriše jednodušno da je hrana bedna i da traže svoju slobodu.

Inspektor ih zapita tada da li nemaju što drugo da mu kažu.

Oni zavrteše glavom. Kakvo drugo blago osim slobode mogu da traže sužnji?

Inspektor se okrete osmehujući se i reče upravniku:

— Ja ne znam zašto nas šalju na ove beskorisne posete. Videti jednog zatvorenika isto je kao da ih je čovek video stotinu; čuti jednog od njih isto je što i čuti hiljadu drugih; to je uvek isto: rđavo hranjeni i nevini. Imate li kakvih drugih?

— Da, imamo opasne ili lude zatvorenike, koje čuvamo u samicama.

— Hajde — reče inspektor sa izrazom duboke klonulosti — da izvršimo svoj posao do kraja. Siđimo u ćelije.

— Pričekajte — reče upravnik — da otidu da pozovu bar dva stražara, jer zatvorenici ponekad izvrše, makar samo zbog toga što im je život dosadio i da bi bili osuđeni na smrt, očajnička i nekorisna dela: vi biste mogli biti žrtva jednoga od takvih dela.

— Onda preduzmite što je potrebno — reče inspektor.

I zaista, poslaše da se pozovu dva vojnika, pa počeše da silaze niz jedne stepenice tako smrdljive, tako kužne i memljive, da je i sam prolazak kroz takvo mesto vređao i vid, i miris i disanje.

— Oh, — reče inspektor zaustavljajući se na polovini stepenica — ko, vraga, može da stanuje ovde?

— Jedan od najopasnijih zaverenika, koji nam je bio naročito označen kao čovek sposoban za sve.

— Sam je?

— Pa razume se.

— Od pre koliko vremena je tu?

— Od pre godinu dana otprilike.

— Je li stavljen u ovu ćeliju odmah po svome dolasku?

— Ne, gospodine, već pošto je hteo da ubije ključara koji mu je donosio hranu.

— Hteo da ubije ključara?

— Da, gospodine, upravo ovoga što nam osvetljava put. Zar nije istina Antoane? — zapita upravnik.

— Ipak me je hteo ubiti — odgovori ključar.

— A, tako, dakle! Pa taj čovek je lud?

— Još gore od toga, — reče ključar — to je pravi đavo.

— Hoćete li da podnesem žalbu protiv njega? — zapita inspektor upravnika.

— Nije potrebno, gospodine, on je već dovoljno kažnjen i ovako; uostalom, on je sad već skoro blizu da sasvim poludi, i prema iskustvu koje nam pružaju naša zapažanja, on će za godinu dana biti sasvim lud.

— Bogme, utoliko bolje za njega — reče inspektor. — Kad jednom bude sasvim lud, manje će patiti.

Taj inspektor, kao što se vidi, bio je čovek pun samilosti prema bližnjima i sasvim dostojan čovekoljubivog zadatka koji mu je bio poveren.

— U pravu ste, gospodine, — reče upravnik — i vaše reči dokazuju da ste duboko proučili ovo pitanje. Tako, na primer, imamo u jednoj samici koja je udaljena od ove samo dvadeset stopa i u koju se silazi drugim jednim stepenicama, jednog starog sveštenika, nekadašnjeg vođu partije u Italiji, koji je ovde od 1811. godine i koji je poremetio pameću krajem i813, te ga od tog vremena me može čovek da pozna: on je plakao i smejao se; mršaveo i debljao; Hoćete radije da vidite njega, a ne ovoga; njegovo ludilo je zabavno i neće vas ožalostiti.

— Posetiću i jednog i drugog — odgovori inspektor. — Treba vršiti svoju dužnost savesno.

Inspektor je bio na svom prvom službenom putovanju i hteo je da stvori o sebi dobro mišljenje kod pretpostavljenih.

— Uđimo najpre kod ovoga — dodade on.

— Vrlo rado — odgovori upravnik.

I on dade znak ključaru, koji otvori vrata.

Na škripu teških brava i zarđalih šarki Dantes koji je čučao u jednom uglu svoje ćelije, gde je sa neiskazanim zadovoljstvom uživao u jednom tankom zračku svetlosti što je prodirao kroz uzan i rešetkast prozorčić pod tavanicom, podiže glavu. Ugledavši nepoznatog čoveka, kome su osvetljavala put dva tamničara držeći buktinje, kome je upravnik tamnice govorio sa skinutim šeširom i koga su pratila dva vojnika, Dantes pogodi u čemu je stvar, pa videći da se najzad ukazala prilika da zamoli jednu višu vlast, skoči unapred sklopljenih ruku.

Vojnici odmah ukrstiše bajonete, jer pomisliše da je sužanj jurnuo ka inspektoru sa rđavim namerama.

I sam inspektor ustuknu korak unazad.

Dantes uvide da su ga predstavili kao čoveka koga se treba bojati.

Tada on sjedini u svome pogledu svu blagost i skrušenost koju čovečije srce može da sadrži, pa izražavajući se sa izvesnom pobožnom rečitošću, koja začudi prisutne, pokuša da dirne u dušu svog posetioca.

Inspektor sasluša Dantesov govor do kraja. Zatim, okrerauvši se upravniku, reče poluglasno:

— On će skrenuti na put pobožnosti; već je pristupačan blažim osećanjima. Eto, strah je izvršio svoj uticaj na njega; on je ustuknuo pred, bajonetima; međutim, ludak nikad ne odstupa ni pred čim, ja sam o tome stekao veoma interesantne opaske u Šarantonu.

Zatim, okrenuvši se sužnju reče:

— Ukratko, šta vi tražite?

— Ja pitam kakav sam zločin učinio. Ja tražim da mi se odrede sudije; ja tražim da iziđem pred sud; ja tražim, najzad, da me streljaju ako sam kriv, ali isto tako da me puste na slobodu ako sam nevin.

— Da li vam je dobra hrana? — zapita inspektor.

— Jeste, mislim, ne znam. Ali to nema važnosti; ono što treba da je važno ne samo za mene, nesrećnog sužnja, već i za sve činovnike koji dele pravdu, a još više za kralja koji vlada nad nama, to je da jedan nevin čovek ne bude žrtva podle dostave i ne umre u tamnici proklinjući svoje dželate.

— Vi ste danas veoma skrušeni, — reče upravnik — ali niste uvek bili takvi. Vi ste sasvim drukčije govorili, dragi prijatelju, onoga dana kada ste hteli da ubijete svog tamničara.

— Istina je, gospodine, — reče Dantes — i ja molim ponizno za oproštaj ovog čoveka koji je uvek bio dobar prema meni… Ali, šta ćete? Ja sam tada bio lud, bio sam pomahnitao.

— A sad više niste?

— Ne, gospodine, jer me je život u tamnici skrušio, skrhao, uništio… Ima već toliko vremena otkako sam ovde!

— Već toliko vremena?… A kad ste bili uhapšeni? — zapita inspektor.

— Na dan 28. februara 1815. godine, u dva sata posle podne.

Inspektor poče da računa.

— Danas je 30. jul 1816; pa šta vi to govorite? Tek je prošlo sedamnaest meseci otkako ste u zatvoru.

— Samo sedamnaest meseci — prihvati Dantes. — Ah, gospodine, vi ne znate šta znači sedamnaest meseci u tamnici: to su sedamnaest godina, sedamnaest vekova! Naročito za čoveka koji je kao ja bio na pragu sreće; za čoveka koji je kao ja trebalo da se venča sa voljenom devojkom; za čoveka koji je gledao kako se pred njim otvara karijera puna časti, a koga sve to izneveri odjednom; koji iz najlepšeg dana padne u najdublju noć; koji vidi svoju karijeru upropašćenu; koji ne zna da li ona koju on voli još uvek njega voli; koji ne zna da li je njegov otac živ ili mrtav. Sedamnaest meseci tamnovanja za čoveka naviknutog na morski vazduh, na mornarsku nezavisnost, na široki prostor, na bezmernost, na beskrajnost! Gospodine, sedamnaest meseci tamnovanja to je više nego što zaslužuju svi zločini koje ljudski govor označava najodvratnijim nazivima. Zato se sažalite na mene, gospodine, i tražite za mene ne blagost, već strogost; ne milost, već suđenje; suđenje gospodine, ja samo tražim suđenje; ne može se odbiti jednom optuženiku da iziđe pred sud.

— Dobro, reče inspektor — videćemo.

Zatim se okrete upravniku pa reče:

— Zbilja, žao mi je ovog jadnika. Kad se vratimo gore, pokazaćete mi rešenje o njegovom stavljanju u tamnicu.

— Razume se, — reče upravnik — ali mislim da ćete naći protiv njega užasne napomene.

— Gospodine, — nastavi Dantes — ja znam da me vi ne možete pustiti iz tamnice svojom sopstvenom odlukom; ali vi možete dostaviti moju molbu vlastima, vi možete pokrenuti istragu, vi me možete, najzad, izvesti pred sud: ja jedino i tražim da mi se sudi, da bih znao kakav sam to zločin učinio i na kakvu sam kaznu osuđen; jer, vidite, neizvesnost je gora od svih mučenja.

— Osvetlite mi put — reče inspektor.

—Gospodine, — uzviknu Dantes — ja osećam po zvuku vašeg glasa da ste uzbuđeni. Gospodine, recite mi da se mogu nadati.

— Ja vam ne mogu to reći — odgovori inspektor. — Ja vam mogu samo obećati da ću pregledati akta koja se odnose na vas.

— Oh, gospodine onda ću biti slobodan, spasen.

— Ko je naredio da vas uhapse? — zapita inspektor.

— Gospodin od Vilfora — odgovori Dantes. — Nađite se s njim i sporazumejte se.

— Gospodin od Vilfora nije više u Marselju već godinu dana, nego u Tuluzi.

— Ah, onda se više ničem ne čudim — promrmlja Dantes. — Moj jedini zaštitnik je udaljen.

— Da li je gospodin od Vilfora imao kakvog razloga da vas mrzi? — zapita inspektor.

— Nikakvog, gospodine; on je čak bio blagonaklon prema meni.

— Onda znači da mogu poverovati napomenama koje je stavio o vama ili koje će mi naknadno dati?

— Potpuno, gospodine.

— Dobro, onda čekajte.

Dantes pade na kolena, podiže ruke k nebu i poče šaptati jednu molitvu u kojoj je preporučivao bogu tog čoveka što je sišao u njegovu tamnicu poput spasitelja koji dolazi da oslobodi duše iz pakla.

Vrata se ponovo zatvoriše; ali nada koja je ušla zajedno sa inspektorom ostala je zatvorena u ćeliji sa Dantesom.

— Hoćete li da vidite rešenje o stavljanju u tamnicu sad odmah, — zapita upravnik — ili da pređete u ćeliju sveštenikovu?

— Da svršimo odmah sa ćelijama — odgovori inspektor. — Ako bih ponovo izišao na svetlost dana, možda ne bih imao hrabrosti da nastavim vršenje svoje tužne dužnosti.

— A ovaj drugi nije kao onaj, i njegovo ludilo rastužuje manje nego razum njegovoga suseda.

— A kakvo je njegovo ludilo?

— O, to je čudnovato ludilo: on veruje da ima nebrojeno blago. Prve godine svoga tamnovanja nudio je vladi jedan milion ako bi vlada pristala da ga pusti na slobodu; druge godine dva miliona; treće tri miliona, i tako sve više.

On je već pet godina u tamnici: tražiće od vas da govori sa vama nasamo i ponudiće vam pet miliona.

— Gle, gle, to je zaista zanimljivo — reče inspektor. — A kako se zove taj milioner.

— Opat Farija.

— Broj 27! — reče inspektor.

— To je ovde. Otvorite, Antoane.

Ključar izvrši naređenje, i radoznali pogled inspektorov prodre u ćeliju "ludog opata". Tako su svi znali tog sužnja.

U sredini sobe, u jednom krugu obeleženom na podu komadom maltera skinutog sa zida, ležao je jedan čovek skoro nag, toliko je njegovo odelo bilo odrpano. On je crtao u tome krugu veoma jasne geometrijske linije i izgledao je toliko isto zanesen rešavanjem svoga zadatka koliko je bio i Arhimed kad ga je ubio jedan Marcelusov vojnik. Zato se on ne pokrete čak ni na škripu ćelijskih vrata kada se otvoriše, i činilo se da se budi tek kada svetlost buktinja osvetli nesvakidašnjim sjajem vlažni pod na kome je on radio. Tada se okrete i ugleda, čudeći se, mnogobrojnu grupu ljudi koja beše sišla u njegovu ćeliju.

On se brzo diže, uze jedan pokrivač prebačen preko table njegove bedne postelje i uvi se u njega žurno, da bi izgledao malo pristojnije u očima tih stranaca.

— Šta vi tražite? — zapita inspektor ne menjajući svoje uobičajeno pitanje.

— Ja gospodine? — reče opat začuđena lica. — Ja ne tražim ništa.

— Vi me ne razumete — nastavi inspektor. — Ja sam izaslanik vlade i imam zadatak da posetim tamnice i da saslušam zahteve zatvorenika.

— A, onda, gospodine, to je drugo nešto — uzviknu živo opat — i ja se nadam da ćemo se sporazumeti.

— Eto vidite, — reče šapatom upravnik — zar to ne počinje kao što sam vam kazao?

— Gospodine, — nastavi sužanj — ja sam opat Farija, rođen u Rimu; bio sam dvadeset godina sekretar kardinala Rospiljozija; uhapšen sam ne znam ni sam zašto početkom 1811. godine; od tog trenutka ja tražim svoju slobodu od italijanskih i francuskih vlasti.

— Zašto od francuskih vlasti? — zapita upravnik.

— Zato što sam bio uhapšen u Pjombinu i što mislim da je — kao Milano i Firenca — i Pjombino postao glavni grad nekog francuskog okruga.

Inspektor i upravnik pogledaše se smejući se.

— Vraga, dragi moj, — reče inspektor — vaše vesti o Italiji nisu sveže.

— One potiču od onoga dana kada sam bio uhapšen, gospodine, — reče opat Farija. — A pošto je Njegovo veličanstvo car bio stvorio Rimsku kraljevinu za sina koga mu nebo tada beše poslalo, ja mislim da je on, nastavljajući tok svojih osvajanja, ostvario san Makijavelija i Cezara Bordžije, koji je bio u tome da se od cele Italije načini jedna jedina kraljevina.

— Gospodine, — reče inspektor — proviđenje je srećom donekle izmenilo taj džinovski plan, čiji ste, kako mi se čini, vi veoma odan pristalica.

— To je jedini način da se od Italije stvori jedna jaka država, nezavisna i srećna — odgovori opat.

— Moguće je, — odgovori inspektor — ali ja nisam došao ovamo da sa vama raspravljam o ultramontanskoj politici, već da vas zapitam, kao što sam to već i učinio, da li imate da se požalite na hranu i stan.

— Hrana je onakva kakva je u svim tamnicama, — odgovori opat — a to će reći veoma rđava; što se pak tiče stana, vi to i sami vidite, on je vlažan i nezdrav, ali ipak prilično dobar za ćeliju. Ali sada to nije važno, već otkriće od najveće važnosti i najvećeg interesa koje ja imam da učinim vladi.

— Tu smo! — reče tiho upravnik inspektoru.

— Eto zašto sam srećan što vas vidim, — nastavi opat — mada ste me uznemirili u jednom veoma važnom proračunu, koji će, ako uspe, možda izmeniti Njutnov sistem. Možete li mi učiniti čast da razgovarate sa mnom nasamo.

— A! Šta sam kazao? — reče upravnik inspektoru.

— Vi poznajete svoje ljude — odgovori ovaj sa osmehom.

Zatim se okrete opatu Fariji i reče:

— Gospodine, to što vi od mene tražite nemoguće je.

— Međutim, gospodine, — nastavi opat — ako bi bilo u pitanju da vlada dobije jednu ogromnu sumu, jednu sumu od pet miliona, na primer?

— Bogme — reče inspektor okrećući se sad on upravniku — vi ste predskazali čak i tačnu cifru.

— Molim vas, — nastavi opat videvši da je inspektor pošao da iziđe — nije potrebno da budemo sasvim sami; gospodin upravnik može da prisustvuje našem razgovoru.

— Dragi gospodine, — reče upravnik — na žalost, mi znamo unapred i napamet šta ćete vi reći. Tiče se vašeg zakopanog blaga, zar ne?

Farija pogleda tog podrugljivog čoveka takvim očima u kojima bi jedan nezainteresovan posmatrač zacelo video odsjaj razuma i istine.

— Pa razume se, — reče on. — O čemu biste hteli da govorimo, ako ne o tome?

— Gospodine inspektore, — nastavi upravnik — ja vam mogu ispričati tu priču isto tako dobro kao i opat, jer mi od nje već četiri ili pet godina bruje uši.

— To dokazuje, gospodine upravniče, — reče opat — da ste vi kao oni ljudi o kojima govori sveto pismo, koji imaju oči a ne vide, koji imaju uši a ne čuju.

— Dragi gospodine, — reče inspektor — vlada je dovoljno bogata, te, hvala bogu, njoj nije potreban vaš novac. Sačuvajte ga, dakle, za onaj dan kad budete izišli iz tamnice.

Oči opatove raširiše se; on zgrabi ruku inspektorovu pa reče:

— Ali ako ja ne iziđem iz tamnice; ako me, nasuprot svakoj pravičnosti, drže i dalje u ovoj ćeliji; ako umrem ne saopštivši nikome svoju tajnu, onda, znači, treba to blago da propadne? Zar nije bolje da se vlada njim koristi, a i ja takođe? Povisiću na šest miliona, gospodine; jeste, daću šest miliona, a ja ću se zadovoljiti ostatkom, ako pristanu da mi vrate slobodu.

— Tako mi časti, — reče inspektor poluglasno — kad se ne bi znalo da je ovaj čovek lud, on govori tako ubedljivim glasom, da bi se poverovalo da govori istinu.

— Ja nisam lud, gospodine, i zaista govorim istinu — nastavi opat Farija, koji sa onom osetljivošću sluha svojstvenom zatvorenicama ne beše prečuo ni jednu jedinu inspektorovu reč. — To blago o kome ja govorim postoji zaista, i ja nudim da potpišem sa vama jedan ugovor pa osnovu koga ćete me odvesti na mesto koje ja budem označio; kopaće se zemlja pred našim očima, pa ako ja lažem, ako se ne nađe ništa, ako sam ludak, kao što vi kažete, e, pa lepo, vratite me u ovu istu ćeliju, gde ću ostati do kraja života, i gde ću umreti ne tražeći više ništa ni od vas ni od ikoga.

Upravnik se poče smejati.

— Je li daleko odavde to vaše blago? — zapita on.

— Otprilike na sto milja odavde — reče Farija.

— To nije rđavo smišljeno — reče upravnik. — Kad bi svima zatvorenicima palo na pamet da ze zabavljaju time što bi vodili svoje čuvare na stotinu milja, i kad bi čuvari pristali da idu u takvu šetnju, to bi bila odlična mogućnost koju bi zatvorenici sebi priuštili da pobegnu čim se za to ukaže prilika, a za vreme takvog putovanja prilika bi im se zacelo ukazala.

— To je već poznat način, — reče inspektor — i ovaj gospodin nema čak ni tu zaslugu da ga je izmislio.

Zatim se okrete opatu i reče:

— Ja sam vas pitao da li vam je dobra hrana.

— Gospodine, — odgovori Farija — zakunite mi se ,u Hrista da ćete me osloboditi ako sam rekao istinu, pa ću vam označiti mesto gde je blago zakopano.

— Da li vam je dobra hrana? — ponovi inspektor.

— Gospodine, na ovaj način vi se ne izlažete nikakvoj opasnosti, a vi vidite dobro da ja to ne činim da bih sebi stvorio priliku da pobegnem, pošto ću ostati u tamnici sve dok se ne bude svršilo to putovanje.

— Vi ne odgovarate na moje pitanje — nastavi inspektor nestrpljivo.

— Ni vi na moje traženje! — uzviknu opat. — Budite onda prokleti kao i ostali bezumnici koji nisu hteli da mi veruju! Vi nećete moje zlato, i ja ću ga zadržati za sebe; vi odbijate da mi date slobodu, ali će mi nju bog poslati. Eto, ja nemam ništa više da kažem.

I opat, odbacivši svoj pokrivač, uze ponovo svoje parče maltera i sede ponovo usred svoga kruga, gde nastavi svoje linije i račune.

— Šta on to tamo radi? — zapita inspektor izlazeći.

— Prebrojava svoje blago — odgovori upravnik.

Farija odgovori na to ruganje jednim pogledom punim najdubljeg prezira.

Oni iziđoše. Tamničar zakijuča vrata iza njih.

— Možda je on zaista i imao nekakvo blago — reče inspektor penjući se uz stepenice.

— Ili je možda sanjao da ga ima, — odgovori upravnik — i sutradan se možda probudio kao lud.

— Zbilja, — reče inspektor sa naivnošću podmitljiva čoveka — da je on zaista bio bogat, on ne bi bio u tamnici.

Tako se završi taj događaj za opata Fariju. On ostade u tamnici, i posle te posete njegova reputacija zabavnog ludaka uveća se još više.

Kaligula ili Neron, ti veliki istraživači zakopanog blaga, ti ljudi koji su žudeli za nemogućim, poklonili bi pažnju rečima toga jadnog čoveka i dali bi mu vazduh za kojim je žudeo, prostor koji je on cenio toliko i slobodu koju je nudio da plati tako skupo. Ali današnji kraljevi, ostajući uvek u granicama onoga što je verovatno, nemaju više smelosti i volje; oni se plaše uva koje sluša naređenja koja oni izdaju, oka koje motri na njihova dela; oni više ne osećaju nadmoćnost svog božanskog porekla; oni su samo krunisani ljudi. Nekada, u stara vremena, oni su verovali, ili su bar za sebe tvrdili, da su sinovi Jupiterovi i zadržavali su ponešto od ponašanja njihovoga božanskog oca, jer nije lako proveravati ono što se događa iznad oblaka; a danas kraljevi dopuštaju da se lako do njih dođe. Međutim, kao god što je oduvek despotskoj vladavini bilo neprijatno da iznese na svetlost dana posledice tamnovanja ili mučenja; kao god što ima primera da je neka žrtva inkvizicije mogla da se ponovo pojavi u svetu sa svojim polomljenim kostima i krvavim ranama, isto tako i ludilo, ta živa rana začeta u blatu podzemnih ćelija kao posledica moralnih mučenja, skriva se skoro uvek brižljivo na onome mestu gde se i začela, ili ako otuda i iziđe, ona odlazi da se sahrani u nekoj mračnoj bolnici, gde lekari ne raspoznaju ni čoveka ni misao u bezobličnom ostatku što im ga predaje umorni tamničar.

Opat Farija, pošto je poludeo u tamnici, bio je osuđen samim svojim ludilom na doživotnu robiju.

Što se tiče Dantesa, inspektor je održao reč. Kad se vratio u upravnikovu kancelariju, zatražio je da mu pokažu rešenje o upućivanju u tamnicu. Napomena koja se ticala zatvorenika bila je ovako sastavljena:

EDMOND DANTES

Oduševljen pristalica Bonaparte; uzeo aktivnog učešća u povratku sa ostrva Elbe. Treba ga držati u najvećoj tajnosti i pod najbudnijom prismotrom.

Ova napomena bila je napisana rukopisom i drukčijim mastilom nego ostatak rešenja, što je bilo dokaz da je dodata posle zatvaranja Dantesa u tamnicu.

Ta optužba bila je odveć teška da bi se moglo pokušati da se obesnaži. Zato inspektor napisa ispod napomene:

Nema pomoći.

Ta poseta je tako reći, oživela Dantesa. Otkako je ušao u tamnicu, on je zaboravio da broji dane; ali mu je inspektor kazao nov datum i Dantes ga nije zaboravio. Čim ovaj iziđe, on napisa na zidu — komadom maltera koji beše pao sa tavanice — 30. jul 1816, i od toga trenutka beležio je svakoga dana po jednu crtu da mu se mera vremena ne bi opet izmakla.

Proticali su dani, zatim nedelje, pa meseci, a Dantes je neprestano očekivao; najpre, je bio odredio za svoje oslobođenje rok od petnaest dana. I da je inspektor uložio u rešavanje njegovoga pitanja makar i polovinu onog interesovanja koje je izgledalo da je osećao, njemu bi zacelo bilo dovoljno za taj posao petnaest dana. Kad protekoše tih petnaest dana, Dantes pomisli da je glupo da veruje da će se inspektor zauzeti za njega pre svog povratka u Pariz; međutim, on se u Pariz neće moći vratiti pre nego što se završi njegovo obilaženje tamnica, a to obilaženje moglo je da potraje jedan ili dva meseca; zato on sebi odredi rok od tri meseca umesto petnaest dana. Kad i ta tri meseca protekoše, drugi razlozi dođoše mu u pomoć, te on sebi odredi šest meseci; ali kad i tih šest meseci prođoše, sabirajući dane jedno za drugim iziđe da je očekivao deset i po meseci. Za tih deset meseci ništa se nije izmenilo u načinu njegova tamničkog života; nikakva utešna vest nije mu stigla; tamničar koga je pitao bio je nem kao i uvek. Tada Dantes poče da sumnja u svoja čula, da veruje kako ono što je on smatrao za jednu uspomenu svoga pamćenja nije bilo ništa drugo do jedno snoviđenje njegovoga mozga i da je onaj anđeo utešitelj koji se pojavio u njegovoj tamnici bio sišao tu na krilima jednoga sna.

Posle godinu dana upravnik bi smenjen, jer beše postavljen za upravnika tvrđave Ham. On povede sa sobom nekolicinu svojih potčinjenih, a među njima i Dantesovog tamničara. Stiže nov upravnik, kome je bilo odveć zamorno da pamti imena svojih zatvorenika, te naredi da mu se pokažu samo njihovi brojevi. Taj užasni hotel sastojao se od pedeset osoba; njihovi stanovnici bili su nazivani prema broju sobe u kojoj su stanovali, te i nesrećni mladić prestade da se zove svojim imenom Edmond ili prezimenom Dantes, već se sad zvao broj 34.

15. BROJ 34 I BROJ 27

Dantes prežive sve stupnjeve nesreće koju podnose sužnji zarobljeni u nekoj tamnici.

Najpre je osećao gordost, što je posledica nadanja i svest o sopstvenoj nevinosti; zatim poče da sumnja u svoju nevinost, što je prilično opravdavalo upravnikovo mišljenje o toku umnog poremećaja; naposletku pade sa visine svoje gordosti i poče još da moli ne boga, već ljude; bog je poslednje utočište. Nesrećan čovek, koji bi trebalo da počne sa Gospodom, počinje da se nada u njega tek kad iscrpe sve druge nade.

Dantes zamoli, dakle, da ga izvuku iz njegove ćelije, pa da ga stave u neku drugu, makar ona bila još crnja i dublja. Promena, čak i gora, bila je ipak promena, i pružila bi Dantesu razonodu za nekoliko dana. On zamoli da mu se dopusti šetnja, izlazak na vazduh, da mu se dadu knjige, instrumenti. Ništa od svega toga nisu mu odobrili; ali svejedno, on je i dalje tražio. Bio se navikao da govori svome novom tamničaru, mada je ovaj bio, ako je to uopšte moguće, još više nem nego onaj raniji. Ali govoriti jednome čoveku, čak i nemome, bilo je ipak zadovoljstvo. Dantes je govorio samo da bi čuo svoj sopstveni glas; bio je pokušao da govori kad je bio sam, ali se tada plašio samog sebe.

Često dok je bio na slobodi Dantes je sa užasavanjem pomišljao na one zajedničke sobe u zatvorima pune skitnica, razbojnika i ubica čije gnusno uveseljavanje spaja neshvatljiva orgijanja sa užasnim prijateljstvima. On najzad poče želeti da bude bačen u neku od tih jazbina, samo da bi video i druga lica osim svoga ravnodušnog tamničara, koji nije nikako hteo da razgovara: žalio je za robijašnicom na lađama, gde se nosi sramno odelo, sa lancem na nozi i žigom na ramenu. Robijaši na lađama su barem u društvu svojih bližnjih, dišu čist vazduh, vide nebo; sužnji na lađama su veoma srećni.

On zamoli jednoga dana tamničara da zatraži da mu se doda jedan drug u ćeliju, pa ma ko to bio, makar to bio i onaj ludi sveštenik o kome je čuo da se priča. Pod korom tamničara, pa ma kako ona bila gruba, ostaje uvek poneki čovečanski osećaj. Ovaj tamničar je često u dnu duše, mada njegovo lice nije o tome ništa govorilo, žalio tog nesrećnog mladića kome je tamnovanje padalo tako teško. On dostavi traženje broja 34 upravniku tamnice, ali ovaj je bio oprezan kao kakav političar, te pomisli da Dantes hoće da podbuni zatvorenike, da sklopi neku zaveru, da stekne pomoćnika za neki pokušaj bekstva, te odbi molbu.

Dantes beše iscrpao sve ljudske mogućnosti. Kao što smo kazali da će se to zacelo dogoditi, on se tada okrete bogu.

Sve pobožne ideje rasturene po svetu koje pabirče nesrećnici pogureni pod pritiskom sudbine dođoše tada da osveže njegov duh. On se seti molitava kojima ga je njegova mati bila naučila i pronađe u njima jedan smisao za koji ranije nije znao; jer za srećnoga čoveka molitva ostaje samo jednolika i besmislena gomila reči sve do onoga dana kada bol dođe da objasni nesrećniku taj uzvišeni govor pomoću koga on razgovara s bogom.

On se, dakle, poče moliti ne revnosno, već pomamno. Molio se bogu sasvim glasno, i sada se više nije plašio svojih reči; tada bi padao kao u neki zanos; video je boga kako zablista pri svakoj reči koju bi izgovorio; sva dela svoga skromnog i promašenog života pripisivao je volji boga svemogućeg, izvlačio iz njih pouke, zavetovao se da će izvršiti izvesne zadatke, i na kraju svake molitve dodao bi i pomalo sebičnu molbu koju ljudi češće nađu načina da upute ljudima nego bogu: "I oprosti nam grehe naše, kao što i mi opraštamo onima koji su nas uvredili".

No i pored svih svojih žarkih molitava, Dantes ostade i dalje sužanj.

Tada se njegov duh zamrači; nekakav oblak navuče mu se na oči. Dantes je bio prost čovek i bez višeg obrazovanja; prošlost je ostala za njega zastrta onim tamnim velom koji nauka razgrće. On nije mogao u samoći svoje ćelije i pustinji svoje mašte da izgradi sliku prohujalih vekova, da oživi iščezle narode, da ponovo sagradi drevne gradove koje mašta uveličava i poetizuje i koji promiču ispred očiju, džinovski i osvetljeni nebeskom svetlošću, kao vavilonske slike Martina. On je imao samo svoju tako kratku prošlost, svoju tako mračnu sadašnjost, svoju tako neizvesnu budućnost: devetnaest godina svetlosti, o kojima će možda sanjati u večitome mraku! Nikakva razonoda, dakle, nije mogla da mu dođe u pomoć: njegov odvažni duh, koji ništa više ne bi voleo nego da poleti kroz vekove, bio je prisiljen da ostane zatvoren kao orao u kavezu. Tada bi se on čvrsto uhvatio za jednu misao, za misao o svojoj sreći uništenoj bez vidnog uzroka i nečuvenom voljom zle kobi; on se pomamno bacao na tu misao, okretao je sa svih strana i grizao je takoreći pomamno, kao što u Danteovom paklu nemilosrdni Ugolin grize glavu nadbiskupu Rođeru. Dantes je imao samo prolaznu veru koja se oslanjala na moć; on je izgubio kao što je drugi gube posle uspeha. Samo ona mu nije ništa pomogla.

Posle skrušenosti nastupi bes. Edmond je hulio tako da je tamničar odstupao užasnut; lomio je svoje telo o zidove tamnice; ljutio se na sve što ga je okruživalo, a naročito na samog sebe zbog najmanje nezgode koju bi mu prouzrokovalo zrnce peska, slamčica, dah promaje. Tada bi mu ono potkazivačko pismo koje je video, koje mu je Vilfor pokazao, koje je on dodirnuo, ponovo izišlo pred oči; svaki red iz toga pisma plamteo je na zidu kao Mane Tekel Fares Baltazarov. Govorio je sebi da ga je ljudska mržnja a ne božja osveta gurnula u bezdan u kome se nalazio; on je namenjivao tim nepoznatim ljudima svakojaka mučenja koja je njegova žarka mašta mogla da smisli, i smatrao da bi i najužasnija bila odveć blaga, a naročito odveć kratka za njih; jer posle mučenja dolazi smrt, a u smrti je, ako ne odmor, a ono bar neosetljivost koja liči na nju.

Ponavljajući neprestano samom sebi, povodom svojih neprijatelja, da mir znači smrt, i da su onome koji hoće da kazni svirepo potrebna i druga sredstva osim smrti, on pade u sumornu ukočenost samoubilačkih misli. Teško onome koji se na nizbrdici nesreće zadrži na tim mračnim mislima! To je jedno od onih mrtvih mora koja se pružaju kao čista azurna voda, ali u kojima plivač oseća sve više kako mu se noge lepe u smolastom blatu koje ga privlači k sebi, usisava ga, proždire. Kad je već jednom tako uhvaćen, ako božanska pomoć ne dođe da ga spase, sve je svršeno, i svaki napor koji učini odvlači ga sve dalje u smrt.

Međutim, ovo stanje moralnog umiranja manje je strašno nego patnja koja mu je prethodila ili kazna koja će možda doći posle njega; to je kao neka vrtoglava uteha koja vam pokazuje razjapljenu bezdan, ali na dnu bezdani ništavilo. Došavši do tog stepena, Edmond nađe izvesnu utehu u toj misli; svi njegovi bolovi, sve njegove patnje i ona povorka utvara što ih one vuku za sobom, sve to kao da izlete iz toga kuta njegove tamnice gde je anđeo smrti mogao sad da spusti svoju bešumnu nogu. Dantes razgleda mirno svoj prošli život, a užasnuto svoj budući, i izabra ovu srednju tačku, koja mu se učini tiho pribežište.

"Ponekad", govorio je on tada sebi, "za vreme mojih dalekih plovidbi, kada sam još bio čovek i kada je taj čovek, slobodan i moćan, dovikivao drugim ljudima zapovesti koje su izvršavane, video bih kako se nebo oblači, kako more podrhtava i tutnji, kako se bura rađa na nekom kraju neba i poput džinovske orlušine šiba oba kraja horizonta svojim krilima. Tada sam osećao da je moj brod samo jedno nemoćno sklonište, jer moj brod, lak kao perce na dlanu jednoga džina, drhtao je i ježio se i sam. Uskoro zatim, uz užasnu riku talasa, oštre stene nagoveštavale su mi smrt, a smrt me je užasavala. Činio sam svakojake napore da joj umaknem, i sjedinjavao sam sve ljudske snage i svu oštroumnost mornara da bih se borio sa bogom!… To je bilo stoga što sam tada bio srećan, stoga što je vratiti se u život značilo vratiti se sreći; stoga što tu smrt nisam ja priznavao, nisam je izabrao; stoga što mi se, najzad, večni san na postelji od algi i šljunka činio mučan; stoga sam se gnušao — ja koji sam sebe smatrao za stvorenje načinjeno po obličju božjem — da poslužim posle svoje smrti kao hrana galebima i kragujima. Ali danas je drugo nešto; izgubio sam sve zbog čega sam mogao da volim život, danas mi se smrt osmehuje kao dadilja detetu koje hoće da uspava: ali danas ja umirem po svojoj volji i zaspaću umoran i slomljen kao što sam se uspavljivao posle jednoga od onih večeri očajanja i besa kada sam po tri hiljade puta obišao svoju sobu, a to će reći načinio trideset hiljada koraka, to jest skoro deset milja."

Čim se ova misao zače u mozgu mladićevom, on postade blaži, vedriji; sad je lakše podnosio svoju tvrdu postelju i crni hleb, jeo je manje, nije više spavao, i učini mu se skoro podnošljiv taj ostatak života za koji je znao pouzdano da će ga ostaviti kad njemu bude volja, kao što se ostavlja pohabano odelo.

Bilo je dva načina da umre: jedan je bio prost, trebalo je da veže svoju maramu za jednu prečagu prozora i da se obesi; drugi je bio u tome da se pretvara kao da jede, a da sebe umori glađu. Prvi način bio je jako odvratan Dantesu. On je bio odgajen tako da se grozio gusara, tih ljudi koje vešaju o križak jedrila na brodu; vešanje je, dakle, bilo za njega kao nekakvo sramno pogubljenje, koje nije hteo da primeni na sebe samoga; zato izabra drugi način i poče ga izvršavati još istoga dana.

Skoro četiri godine behu protekle u naizmeničnim događajima koje smo ispričali. Na kraju druge godine Dantes beše prestao da broji dane i beše ponovo utonuo u ono neznanje vremena iz koga ga je ranije izvukao inspektor.

Dantes je kazao: "Hoću da umrem" i izabrao vrstu smrti; tada ju je dobro razmotrio, pa bojeći se da se ne odrekne svoje odluke, beše se zakleo samom sebi da će tako umreti. "Kad mi budu doneli ručak i večeru", mislio je on, "ja ću baciti hranu kroz prozor i činiću se kao da sam je pojeo."

On učini kao što se je zarekao. Dvaput dnevno, kroz mali rešetkasti otvor koji mu je dopuštao da vidi samo nebo, bacao je svoje obede, isprva veselo, zatim sa razmišljanjem, i najzad sa žaljenjem; bilo mu je potrebno da se seti zakletve koju je sebi dao da bi imao snage da nastavi tu užasnu nameru. Ta hrana, koja mu je ranije bila odvratna, sad mu je usled oštrozube gladi izgledala ukusna za oko i prijatna mirisa; ponekad bi držao po čitav sat u ruci tanjir u kome je ona bila, očiju uprtih u komad truloga mesa ili smrdljive ribe i u crn, buđav hleb. Bili su to poslednji nagoni života koji su se još borili u njemu i koji su s vremena na vreme pobeđivali njegovu odluku. Tada mu se njegova ćelija ne bi više činila tako mračna, a njegovo stanje izgledalo mu je manje očajno; on je još bio mlad; zacelo je imao dvadeset i pet ili dvadeset i šest godina, te mu je ostajalo da živi otprilike još pedeset godina, a to će reći dvaput više nego što je već preživeo. U tom dugom roku koliki još događaji mogu da razbiju vrata, da sruše zidine Ifske tvrđave i vrate ga u slobodu! Tada bi približio zube obedu koji je dotada, poput svojevoljnog Tantala, sam udaljavao od svojih usta. Ali mu se tada vratila u svest uspomena na njegovu zakletvu, a to plemenito biće isuviše se bojalo da ne prezre samog sebe ako bi izneverilo svoju zakletvu. On istroši dakle, strogo i neumitno, ono malo života što mu još beše ostalo, i dođe dan kad više nije imao snage da se digne da baci kroz prozorče večeru koju mu behu doneli.

Sutradan više nije ništa video i jedva je čuo. Tamničar je mislio da je to neka opasna bolest; Edmond se nadao skoroj smrti.

Dan proteče tako. Edmond je osećao da ga obuzima nekakva obamrlost, no koja je ipak bila donekle prijatna. Nervozni grčevi u stomaku behu se umirili; žarka žeđ bese se stišala; kad bi zatvorio oči, video bi bezbroj blistavih svetlaca sličnih plamenovima koji jure noću preko močvarnog zemljišta: bio je to sumrak one nepoznate zemlje koja se zove smrt. Odjednom, oko devet časova uveče, on ču jedan potmuo zvuk sa druge strane zida pored koga je ležao.

Tolike gnusne životinje šuškale su u toj tamnici, da se Edmond postepeno navikao da za vreme spavanja ne obraća pažnju na takve sitnice; ali ovoga puta, bilo da su njegova čula bila razdražena gladovanjem, bilo da je taj zvuk bio zaista jači nego obično, ili pak da je u tome njegovom poslednjem trenutku života sve dobijalo naročitu važnost, Edmond podiže glavu da bolje čuje.

Bilo je to nekakvo ujednačeno grebanje koje kao da je dolazilo ili od neke ogromne šape, ili od jakog zuba, ili najzad od pritiska kakvog bilo oruđa na kamen.

Iako oslabljen, mozak mladićev prože ona večita misao koja se vrzma po glavi zatvorenika: sloboda. Taj šum dolazio je tako tačno u trenutku kada je za njega trebalo da prestane svaki zvuk, da se njemu učini da se bog naposletku smilovao na njegove patnje, te mu šalje taj zvuk da ga obavesti da treba da se zaustavi na ivici groba pred kojim je već posrtao. Ko zna da li neko od njegovih prijatelja, neko od onih voljenih bića na koje je on tako često mislio da je već i razum svoj istrošio, nije u tom trenutku radio za njega i pokušao da skrati rastojanje koje ih je razdvajalo?

Ali ne, Edmond se zacelo varao, i ovo je bio jedan od onih snova koji lebde na vratima smrti.

Pa ipak, Edmond je i dalje osluškivao taj šum. Šum potraja otprilike tri sata, a zatim Edmond ču kao neko rušenje, posle čega šum prestade.

Posle nekoliko časova šum se ponovo začu jače i bliže. Već se Edmond beše zainteresovao za taj rad koji mu je pravio društvo, ali tada odjednom uđe tamničar.

Od pre osam dana otprilike otkako je bio odlučio da umre, a od pre četiri otkako je počeo da izvršuje tu svoju nameru, Edmond nije razgovorao s tim čovekom, nije mu odgovarao kad bi ga ovaj zapitao od koje bolesti misli da je bolestan i okretao se ka zidu kad ga je ovaj odveć pažljivo posmatrao. Ali danas je tamničar mogao da čuje taj potmuli šum, da se uzbuni, da mu učini kraj i da tako možda poremeti onu nejasnu nadu koja je očaravala Dantesove poslednje trenutke života kada bi samo na nju i pomislio.

Tamničar beše doneo ručak.

Dantes se podiže na svojoj postelji, pa pojačanim glasom poče da govori o svemu i svačemu, o rđavoj hrani koju je donosio, o hladnoći od koje se trpi u toj ćeliji, protestujući i gunđajući da bi imao pravo da viče još jače, i izvodeći iz strpljenja tamničara, koji je upravo toga dana bio zamolio da se bolesnom zatvoreniku da čorba i svež hleb, i koji mu je tu čorbu i taj hleb bio i doneo.

Srećom, on pomisli da Dantes bunca. On ostavi hranu na rasklimatani sto na koji ju je obično ostavljao, pa iziđe.

Ostavši slobodan, Edmond poče ponovo da osluškuje.

Šum je postajao tako razgovetan, da ga je sad mlađić čuo bez napora.

"Nema više nikakve sumnje", reče on u sebi, "pošto se ovaj šum produžava i pored toga što je dan, to je, znači, neki nesrećni sužanj koji kao i ja radi na svome oslobođenju. Oh, da sam samo pored njega, kako bih mu pomogao!"

Potom odjednom crn oblak zamrači tu zoru nade u njegovom mozgu naviknutom na nesreću i koji je samo s teškom mukom mogao da se privikne ponovo na ljudske radosti; nova misao senu mu odmah u pameti: da taj šum potiče usled rada nekih radnika koje je upravnik zaposlio da poprave susednu sobu.

Bilo je lako uveriti se da li je to tačno, ali kako da se usudi da zapita? Svakako, bilo je sasvim prosto da pričeka na dolazak tamničara, da mu kaže da oslušne taj šum, pa da vidi kakvo će lice načiniti dok bude slušao; ali, dati sebi jedno takvo zadovoljenje, zar to nije značilo izdati veoma dragocene interese radi jednog sasvim kratkog zadovoljstva? Na žalost, Edmondova glava, kao zvono bez klatna, bila je zaglušena neprekidnim brujanjem jedne misli: bio je tako slab da je njegov um lebdeo kao vodena para i nije se mogao zgusnuti oko jedne misli. Edmond je video samo jedan način da povrati jasnost svojim mislima i svesnost svome rasuđivanju; on okrete oči ka čorbi, koja se još pušila, a koju tamničar beše stavio na sto, ustade, otide posrćući do nje, uze činiju, prinese je ustima i ispi napitak koji je bio u njoj sa neizrecivim osećanjem prijatnosti.

Tada imade hrabrosti da se na tome zaustavi, jer je ranije slušao kako se priča da su nesrećni brodolomnici, pošto bi ih izvukli iz vode, a izmoždeni od gladi, umirali zato što su halapljivo gutali odveć jaku hranu. Edmond spusti na sto hleb koji je držao već na domaku usta i otide pa leže ponovo. Edmond nije više hteo da umre.

Uskoro oseti da mu se svetlost vraća u mozak; sve njegove misli, nejasne i skoro nedokučne, vraćale su se na svoje mesto na toj čudesnoj šahovskoj tabli, gde je jedno polje više možda dovoljno da uspostavi uzvišenost čoveka nad životinjama. Sad je mogao da misli i da pojača svoje misli razmatranjem.

Tada on reče u sebi:

"Treba pokušati ali ne naškoditi nikome. Ako je taj kopač običan radnik, meni će biti dovoljno da samo kucnem u moj zid, i on će odmah prekinuti svoj posao da bi pokušao da pogodi ko je taj što kuca i u kome cilju to čini. Ali pošto je njegov posao ne samo dopušten već i naručen, on će ubrzo nastaviti svoj rad. Ako je, naprotiv, to neki zatvorenik, njega će uplašiti moje kucanje; on će se pobojati da ne bude otkriven, te će prekinuti rad i nastaviće ga tek uveče, kad bude mislio da su svi legli i zaspali."

Edmond odmah ustade ponovo. Ovoga puta noge mu nisu klecale i oči mu nisu bile zasenjene. On otide u jedan ugao svoje ćelije, izvadi jedan kamen raskliman od vlage, pa se vrati i poče kucati na onom mestu gde se zvuk najviše čuo.

On kucnu triput.

Već na prvi kucanj zvuk prestade kao pod dejstvom čarolije.

Edmond je slušao napregnuto: Proteče jedan sat, dva sata, ali se nikakav šum ne začu; Edmond je prouzrokovao s druge strane zida potpunu tišinu.

Pun nade, Edmond pojede nekoliko zalogaja hleba, popi nekoliko gutljaja vode, i zahvaljujući snažnom telesnom sastavu kojim ga je priroda bila obdarila, oseti se skoro isto tako dobro kao i ranije.

Dan proteče, a tišina je trajala i dalje.

Dođe i noć, a šum se ne ponovi.

"To je neki zatvorenik", reče Edmond sam sebi sa neiskazanom radošću.

Od toga trenutka mozak mu se raspali, a život mu se povrati osnažen usled aktivnosti.

Noć prođe, a ni najmanji šum se ne začu. Edmond ne sklopi oka cele noći.

Dan ponovo svanu; tamničar uđe donoseći hranu. Edmond beše već pojeo onu raniju, a sad pojede i novu, osluškujući neprestano taj šum koji nije hteo da se vrati. Strepeći da nije prestao zauvek, on je koračao deset do dvanaest milja po svojoj ćeliji, drmajući po čitave časove gvozdene prečage na svome prozorčetu i vraćajući gipkost i snagu svojim udovima tim vežbanjem koje odavno beše napustio; spremao se, jednom reči, da se ponovo uhvati u koštac sa svojom budućom sudbinom, kao što čini — ispružajući ruke i trljajući svoje telo uljem — rvač koji se sprema da uđe u arenu. Zatim, za vreme prekida te grozničave delatnosti, osluškivao je da li se šum ne vraća i ljutio se na opreznost tog zatvorenika koji nije mogao da se doseti da ga je u njegovom radu na oslobođenju omeo drugi jedan zatvorenik, kome se isto toliko žurilo da se oslobodi koliko i njemu.

Tri dana protekoše, sedamdeset i dva samrtna sata brojana minut po minut!

Naposletku jedne večeri, pošto je tamničar poslednji put ušao i pošto je po stoti put Dantes naslonio uvo na zid, učini mu se da jedva primetno treperenje potresa njegovu glavu naslonjenu na ćutljivo kamenje.

Dantes se odmiče da bi umirio svoj uzrujani mozak, obiđe nekoliko puta sobu, pa ponovo nasloni uvo na isto mesto.

Nije više bilo sumnje, nešto se događalo s druge strane; zatvorenik je uvideo opasnost svoga načina rada, pa je sad radio drukčije, i zacelo je — da bi svoj posao nastavio sa većom sigurnošću — umesto polugom radio sada dletom.

Obodren ovim otkrićem, Edmond odluči da pritekne u pomoć neumornom radniku. On najpre pomeri svoj krevet iza koga mu se činilo da se vrši rad na oslobođenju i potraži pogledom neki predmet kojim bi mogao da načne zid, da skine vlažni malter i da naposletku izvadi jedan kamen.

Ništa se ne ukaza njegovom pogledu. On nije imao ni noža, ni ma kakvog oštrog oruđa; bilo je samo gvožđe na prozorskim prečagama; ali se on već toliko puta uverio da su te prečage dobro uglavljene, da sad nije više imao smisla pokušaj da se poljuljaju.

Sav njegov nameštaj sastojao se od kreveta, stolice, stola, kofe i krčaga.

Na tome krevetu bilo je istina gvozdenih spojnica, ali su one bile učvršćene za drvo zavrtnjima. Trebalo je imati odvrtku da bi se izvukao zavrtanj i iščupale te spojnice.

Na stolu i stolici, ništa; na kofi je nekada bila drška, ali je ta drška bila skinuta.

Dantesu je ostajala samo jedna mogućnost, a to je da razbije krčag, pa da jednim uglastim komadom otpočne posao.

On ispusti krčag na pod, i krčag se raspršta u komade.

Dantes izabra dva do tri oštra komada, sakri ih u svoju slamnjaču, a ostale ostavi rasturene po zemlji. Lomljenje krčaga bio je odveć prirodan slučaj da bi izazvao uznemirenje.

Edmond je imao celu noć za rad; ali u mraku je posao slabo napredovao, jer je morao da radi pipajući, i on uskoro oseti da mu se tupi to bezoblično oruđe o tvrđi kamen. Zato vrati krevet na mesto i očekivaše dan. Zajedno sa nadom beše mu se povratilo i strpljenje.

Cele noći osluškivao je i čuo nepoznatog rudara koji je nastavljao svoj podzemni posao.

Dan svanu i tamničar uđe. Dantes mu reče da je sinoć pio iz krčaga, pa mu se izmakao iz ruke i slomio. Tamničar gunđajući otide da donese nov, a čak se i ne potrudi da odnese komadiće staroga.

On se vrati trenutak docnije, preporuči zatvoreniku da drugi put pripazi, pa iziđe.

Dantes sasluša sa neizrecivom radošću škripanje brave, od koje mu se ranije uvek stezalo srce kad god bi se zatvarala. On sasluša udaljavanje koraka; a zatim, kad taj zvuk iščeze, skoči ka svojoj postelji i pomeri je, pa pri svetlosti slabog sunčanog zraka koji je prodirao u njegovu ćeliju vide nekoristan posao što ga je izvršio prošle noći, jer je grebao sam kamen umesto malter koji ga je okruživao.

Od vlage je taj malter postao trošan.

Dantesu zakuca srce radosno kad vide da se malter odvaja u komade; ti komadi bili su skoro trunčice, istina je; ali ipak, posle pola sata Dantes beše izvadio skoro jednu šaku. Neki matematičar bi mogao izračunati da bi otprilike za dve godine takvoga rada, pretpostavljajući da ne naiđe na stenu, mogao da prokopa prolaz širok dve kvadratne stope i dubok dvadeset stopa.

Sužanj tada prekori sebe što nije za ovaj posao upotrebio one duge časove što su proticali jedan za drugim sve sporije i sporije, a koje je izgubio u nadanju, molitvama i očajavanju.

Za skoro šest godina otkako je bio zatvoren u ovu ćeliju, kakav je posao, pa ma kako bio spor, mogao da izvrsi!

I ta pomisao dade mu novo oduševljenje.

Za tri dana on uspe, uz neverovatne predostrožnosti; da izvadi sav malter i da ogoli kamen; zid je bio načinjen od komada lomljenog kamenja usred kojih je, da bi se povećala čvrstina, bio umetnut ponegde i po koji tesan kamen. I baš takav jedan tesan kamen bio je on skoro sasvim opkopao i sad ga je trebalo rasklimati u njegovom ležištu.

Dantes pokuša to svojim noktima, ali su nokti bili za to nedovoljni.

Komadi krčaga koje je zavlačio u međuprostore lomili su se kada je Dantes hteo da se njima posluzi kao polugom.

Posle jednog sata neuspešnog pokušaja, Dantes se uspravi sa znojem i strepnjom na čelu.

Zar da još u samom početku bude tako sprečen, i zar će trebati da nepomično i nekorisno sačeka da njegov sused, koji isto tako može malaksati, sve sam svrši!

Tada mu jedna misao senu u glavi; on je i dalje stojao i osmejkivao se; njegovo čelo vlažno od znoja osuši se samo od sebe.

Tamničar je donosio svakoga dana Dantesu čorbu u jednoj šerpi od lima. U toj šerpi bila je čorba za njega i za još jednog zatvorenika, jer Dantes beše zapazio da je ta šerpa bila ili sasvim puna ili upola prazna, prema tome da li je tamničar počinjao deobu hrane od njega ili od njegovoga druga.

Ta šerpa imala je gvozdenu dršku; tu dršku želeo je Dantes, i on bi za nju dao i deset godina svoga života, kad bi mu ih neko zatražio u zamenu za to.

Tamničar izruči sadržinu te šerpe u Dantesov tanjir. Pošto je pojeo čorbu jednom drvenom kašikom, Dantes je prao taj tanjir koji je tako služio svakoga dana.

Uveče Dantes spusti tanjir na zemlju, na pola puta između vrata i stola; tamničar ulazeći stade na tanjir i razbi ga u hiljadu komada.

Ovoga puta nije mogao ništa da kaže protiv Dantesa: on jeste kriv što je ostavio svoj tanjir na zemlji, ali je tamničar bio kriv što nije gledao gde staje.

Tamničar se stoga zadovolji time što nešto progunđa.

Zatim pogleda okolo sebe da vidi u što bi mogao sasuti čorbu, ali se Dantesov pribor sastojao samo od toga jednog tanjira, te nije bilo nikakvog izbora.

— Ostavite šerpu — reče Dantes. — Uzećete je sutra kad mi donesete ručak.

Taj savet je išao u prilog tamničarevoj lenosti, jer onda bi morao da se ponovo penje, silazi i opet penje.

Dantes uzdrhta od radosti.

Ovoga puta on brzo pojede čorbu i meso, koje je po tamničkom običaju stavljano u čorbu. Posle toga, pošto očeknu sat da bi se uverio da se tamničar neće predomisliti, on pomeri svoj krevet, uze šerpu, zavuče kraj drške između tesanog kamena oslobođenog maltera i susednih kamenova, pa poče da radi kao polugom.

Lako pomeranje dokaza Dantesu da posao ide dobro.

I zaista, posle jednog sata kamen je bio izvučen iz zida, u kome je ostavio rupu širu od stope i po.

Dantes pokupi pažljivo sav malter i odnese ga u uglove svoje ćelije, nagreba sivkastu zemlju jednim odlomkom svoga krčaga, pa pokri malter zemljom.

Zatim, želeći da iskoristi tu noć kada mu je slučaj ili, bolje reći, lukavstvo koje beše smislio dalo u ruke jedno tako dragoceno oruđe, on nastavi pomamno da kopa.

U zoru vrati on kamen u njegovo ležište, dogura krevet uza zid i leže.

Doručak se sastojao od komada hleba; tamničar uđe i stavi taj komad hleba na sto.

— Šta je, niste mi doneli drugi tanjir? — zapita Dantes.

— Ne, — reče tamničar. — Vi lomite sve što vam do ruku dođe; slomili ste krčag, i krivi ste što sam razbio vaš tanjir. Kad bi svi zatvorenici pričinjavali tolike štete, državna uprava ne bi mogla izdržati. Ostavićemo vam šerpu, pa ćemo vam u nju sipati čorbu; na taj način možda nećete više lomiti posuđe.

Dantes diže oči k nebu i sklopi ruke pod pokrivačem.

To parče gvožđa koje mu je ostalo pobuđivalo je u njegovom srcu tako živu zahvalnost bogu kakvu mu u njegovom dotadašnjem životu ni najveća dobročinstva ne behu nikad izazvala.

Samo, on beše zapazio da otkako je on počeo da radi, onaj drugi zatvorenik nije više radio.

Svejedno, to nije bio razlog da napusti svoj zadatak; ako njegov sused neće da dođe k njemu, onda će on ići ka svome susedu.

Celoga dana radio je bez odmora; uveče je, zahvaljujući svome novom oruđu, bio izvukao iz zida preko deset pregršti kamena maltera i cementa.

Kad dođe vreme posete, on ispravi što je bolje mogao iskrivljenu dršku svoje šerpe i vrati sud na mesto gde je obično stojao. Tamničar nasu u njega svakidašnji obrok čorbe i mesa, ili, bolje reći, čorbe i ribe, jer je toga dana bila posna hrana, pošto su zatvorenici triput nedeljno postili.

I to je mogao biti način da se računa vreme da Dantes nije odavno napustio to računanje.

Zatim, pošto nasu čorbu, tamničar iziđe.

Ovoga puta Dantes htede da se uveri da li je njegov sused zaista prestao da radi.

On oslušnu.

Sve je bilo tiho kao ona tri dana kada su radovi bili prekinuti.

Dantes uzdahnu; bilo je jasno da njegov sused nema poverenja u njega.

Pa ipak, on ne izgubi hrabrost i nastavi da radi cele noći; ali posle dva ili tri sata napornoga rada naiđe na nekakvu prepreku. Gvožđe nije više hvatalo i klizilo je preko nekakve ravne površine.

Dantes dodirnu tu prepreku rukama i razaznade da je naišao na gredu.

Ta greda prelazila je ili bolje reći potpuno pregrađivala rupu koju Dantes beše započeo.

Sada je trebalo kopati iznad ili ispod nje.

Nesrećni mladić nije ni slutio da će naići na takvu prepreku.

— Oh, bože moj, bože moj! — uzviknu on. — Ta ja sam se vama toliko molio, da sam se ponadao da ste čuli moje molitve. Bože moj, pošto ste mi oduzeli slobodu moga života; bože moj, pošto ste mi oduzeli mir smrti; bože moj, koji ste me vratili u život; bože moj, imajte milosti prema meni i ne ostavite me da umrem u očajanju!

— Ko to govori o bogu i o očajanju u isti mah? — proslovi nekakav glas koji kao da je dolazio ispod zemlje i koji je, zaglušen nezvučnom pregradom, dopirao do mladića sa nekakvim grobnim prizvukom.

Edmond oseti kako mu se kosa diže na glavi, i odstupi na kolenima.

— Ah, — prošapta on — ja čujem da govori jedan čovek.

Bilo je prošlo četiri ili pet godina otkako Edmond ne beše čuo drugoga čoveka osim svoga tamničara, a za zatvorenika tamničar i nije čovek: to su živa vrata dodata njegovim hrastovim vratima; to je jedna prečaga od mesa dodata prečagama od gvožđa.

— Za ime božje, — uzviknu Dantes — vi koji ste govorili, govorite još, iako me je vaš glas uplašio. Ko ste vi?

— A ko ste vi? — zapita glas.

— Jedan nesrećan sužanj — nastavi Dantes ne ustezući se nimalo da odgovori.

— Iz koje ste zemlje?

— Francuz.

— Vaše ime?

— Edmond Dantes.

— Vaše zanimanje?

— Pomorac.

— Otkada ste ovde?

— Od 28. februara 1815.

— Zbog kakve krivice?

— Ja sam nevin.

— Pa za šta vas optužuju?

— Da sam bio u zaveri za povratak carev.

— Kako! Za povratak carev! Pa zar car nije više na prestolu?

— On se odrekao prestola u Fontenblou 1814. godine i bio prognan na ostrvo Elbu. Ali otkada ste vi ovde kad ne znate sve to?

— Od 1811. godine.

Dantes uzdrhta; taj čovek bio je u tamndci četiri godine više nego on.

— Dobro, ne kopajte dalje — reče glas govoreći vrlo brzo. — Samo, recite mi na kojoj se visini nalazi rupa koju ste načinili?

— Ravno s podom.

— Kako je skrivena?

— Iza moga kreveta.

— Da li su pomerali vaš krevet otkako ste u tamnici?

— Nikada.

— Na koju je stranu okrenuta vaša soba?

— Prema hodniku.

— A hodnik?

— Izlazi na dvorište.

— Avaj — prošapta glas.

— Oh, bože moj! Šta to sad znači? — uzviknu Dantes.

— To znači da sam se prevario, da me je nesavršenost mojih crteža obmanula, da me je nedostatak jednoga šestara upropastio, da je jedan milimetar pogreške na mome planu odgovarao petstotini stopa u stvarnosti, i da sam zid koji vi potkopavate smatrao da je zid tvrđave!

— Pa to znači da biste izišli na more?

— To sam i hteo.

— A da ste uspeli?

— Skočio bih u more i zaplivao, stigao bih do jednoga od ostrva koja okružuju Ifsku tvrđavu, bilo na ostrvo Dom, bilo na ostrvo Tibulen, bilo čak i do same obale, i tada bih bio spasen.

— Zar biste mogli da plivate donde?

— Bog bi mi dao snagu; a sad je sve propalo.

— Zar sve?

— Da. Popunite pažljivo rupu koju ste načinili, ne radite više, ne brinite ništa i čekajte da vam se opet javim.

— Ali ko ste vi… recite mi bar ko ste?

— Ja sam… ja sam… broj 27.

— Zar se plašite mene? — zapita Dantes.

Edmondu se učini da čuje kako nekakav gorak smeh probija svod i dopire čak do njega.

— Oh, pa ja sam dobar hrišćanin! — uzviknu on naslućujući nagonski da je taj čovek nameravao da ga napusti.

— Zaklinjem vam se Hristom da ću pre pustiti da me ubiju nego da odam vašim dželatima i mojim makar i trunku istine; ali, za ime boga, nemojte me lišavati vašega prisustva, ne lišavajte me vašega glasa, ili ću — zaklinjem vam se, jer ne mogu više da izdržim — razbiti glavu o zid, te ćete imati sebe da prekoravate zbog moje smrti.

— Koliko vam je godina? Vaš glas liči na glas mladoga čoveka.

— Ja ne znam koliko mi je godina, jer nisam računao vreme otkako sam ovde. Sve što znam, to je da sam navršavao devetnaestu godinu kada sam uhapšen 18. februara 1815. godine.

— Nepunih dvadeset i šest godina — promrmlja glas. — Zbilja, u tim godinama još se ne postaje izdajnik.

— Oh, ne, ne! Zaklinjem vam se — ponovi Dantes. — Već sam vam kazao i evo ponovo vam kažem: pre ću pustiti da me iseku na komade nego što ću vas izdati.

— Dobro ste učinili što ste to rekli; dobro ste učinili što ste me molili, jer sam baš hteo da stvorim drugi jedan plan i da se udaljim od vas. Ali me vaša mladost uspokojava, i ja ću doći k vama, očekujte me.

— A kad to?

— Potrebno je da proračunam naše izglede na uspeh; ostavite meni da vam ja dam znak.

— Ali vi me nećete napustiti, nećete me ostaviti da budem sam, doći ćete k meni ili ćete mi dopustiti da ja dođem k vama? Pobeći ćemo zajedno, a ako he možemo pobeći, bar ćemo razgovarati, vi o ljudima koje vi volite, a ja o ljudima koje ja volim. Vi svakako volite nekoga?

— Ja nemam nikoga na svetu.

— Onda ćete mene voleti: ako ste mladi, biću vam drug; ako ste stari, biću vam sin. Ja imam oca, kome sad treba da je sedamdeset godina, ako je još živ; voleo sam samo njega i jednu devojku koja se zvala Mercedes. Moj otac me nije zaboravio, to znam pouzdano; ali ona, bog zna da li još misli na mene. Voleću vas kao što sam voleo svog oca.

— Dobro — reče zatvorenik. — Doviđenja sutra.

To malo reči izgovoreno je glasom koji uspokoji Dantesa; zasad nije tražio ništa više, te se podiže, pokupi opet brižljivo otpatke izvučene iz zida, pa dogura svoj krevet opet do zida.

Od toga trenutka Dantes se sav predade svojoj sreći; odsad on zacelo neće više biti sam, a možda će se čak i osloboditi. U najgorem slučaju, ako bi i dalje ostao zatvorenik, bar će imati jednog druga, a robovanje u društvu samo je upola robovanje. Žalbe iskazane zajednički skoro su molitve; molitve koje se čitaju zajednički skoro su molitve zahvalnosti bogu.

Celog tog dana Dantes je išao tamo-ovamo po svojoj ćeliji, a srce mu je igralo od radosti. S vremena na vreme ta radost bi ga gušila, i on bi tada seo na krevet pritiskujući grudi rukom. Na najmanji šum koji bi čuo u hodniku skočio bi ka vratima. Jedanput ili dvaput bojazan da će ga možda rastaviti od tog čoveka koga on nije ni poznavao a koga je već voleo kao prijatelja, senu mu kroz glavu. Tada donese odluku: u trenutku kada bi tamničar odmakao njegov krevet i sagnuo glavu da razgleda otvor, on bi mu razbio glavu kamenom na kome je stojao njegov krčag.

Osudili bi ga na smrt, to je on dobro znao; ali zar i inače nije trebalo da umre od dosade i očajanja baš u trenutku kada ga je taj čudesni glas povratio u život?

Uveče tamničar dođe; Dantes je bio na svom krevetu, jer mu se činilo da odatle bolje čuva nedovršeni otvor. On je jamačno pogledao dosadnog posetioca čudnim pogledom, jer mu ovaj reče:

— Šta je, da vas neće opet uhvatiti vaše ludilo?

Dantes ne odgovori ništa, bojeći se da ga njegov uzbuđeni glas ne izda.

Tamničar iziđe vrteći glavom.

Kada pade noć, Dantes pomisli da će njegov sused iskoristiti tišinu i mrak da ponovo otpočne razgovor s njim, ali se prevario; noć prođe, a nijedan šum ne odgovori na njegovo grozničavo očekivanje. Ali sutradan, posle jutarnje posete tamničareve i pošto je odmaknuo krevet od zida, on ču tri udarca u podjednakim razmacima; on pade na kolena.

— Jeste li vi to? — reče. — Evo me!

— Je li vaš tamničar otišao? — zapita glas.

— Jeste, — odgovori Dantes — i vratiće se tek večeras; imamo dvanaest sati slobode .

— Znači da mogu raditi? — reče glas.

— O, da, da, bez odlaganja; još sad odmah, preklinjem vas!

Odmah zatim onaj deo poda na koji se Dantes upola uvučen u rupu beše naslonio obema rukama kao da popusti pod njim. On se trže unazad, dok se masa zemlje i odvaljenog kamenja stropošta u jednu rupu koja se otvori ispod rupe u zidu koju Dantes beše načinio. Tada, u dnu te mračne rupe čiju dubinu nije mogao da odmeri, on vide kako se pojavljuje jedna glava, ramena i naposletku ceo jedan čovek, koji iziđe prilično lako iz načinjenog otvora.

16. ITALIJANSKI NAUČNIK

Dantes primi u naručje toga novog prijatelja, tako dugo i tako nestrpljivo očekivanog, pa ga odvuče ka prozoru da bi ga ono malo svetlosti što je prodiralo u ćeliju potpuno osvetlilo.

Bio je to čovek maloga rasta, kose osedele više od patnji nego od starosti, pronicljivih očiju skrivenih ispod gustih prosedih obrva, sa bradom još crnom koja mu je padala na grudi. Njegovo mršavo lice izbrazdano dubokim borama i oštre linije njegovoga lika odavale su čoveka više naviknuta da se služi svojim umnim sposobnostima nego svojom telesnom snagom. Čelo došljakovo bilo je obliveno znojem.

Što se tiče njegovog odela, bilo je nemoguće razaznati kakvo mu je bilo kad je bilo novo, jer je sad bilo sasvim poderano.

Izgledalo je da ima najmanje šezdeset i pet godina, mada je izvesna snaga u njegovim pokretima pokazivala da ima možda manje godina nego što se činilo usled dugoga tamnovanja.

Njemu kao da su bili prijatni oduševljeni izlivi mladoga čoveka; njegova sleđena duša kao da se za trenutak raskravi i rastopi u dodiru sa tom vatrenom dušom. On mu zahvali na njegovoj srdačnosti sa izvesnom toplinom, iako je bilo veliko njegovo razočarenje što je naišao na drugu jednu ćeliju onde gde je mislio da će naći slobodu.

— Da vidimo najpre — reče on — da li ima načina da se uklone ispred očiju vaših tamničara tragovi moga prolaza. Ako hoćemo da ubuduće budemo mirni, potrebno je da oni ne saznaju ništa o ovome što se dogodilo.

Zatim se naže nad otvor, uze kamen koji podiže lako mada je bio težak, pa ga uvuče u rupu.

— Ovaj kamen izvađen je prilično nepažljivo — reče vrteći glavom. — Zar vi nemate alata?

— A vi, — zapita Dantes sa čuđenjem — zar ga vi imate?

— Ja sam sebi načinio nekoliko alatki. Izuzev turpije, imam sve što mi je potrebno, dleto, klešta, polugu.

— Oh, ja bih veoma voleo da vidim te proizvode vašega strpljenja i vaše dovitljivosti — reče Dantes.

— Pogledajte, evo najpre jedno dleto.

I on mu pokaza jedno jako i oštro sečivo uglavljeno u komad bukovog drveta.

— Od čega ste to načinili? — reče Dantes.

— Od jednoga klina iz moga kreveta. Tim oruđem sam prokopao put koji me je doveo dovde: otprilike pedeset stopa.

— Pedeset stopa! — uzviknu Dantes sa izvesnim strahom.

— Govorite tiše, mladiću, govorite tiše; često se događa da neko osluškuje na vratima zatvorenika.

— Zna se da sam ovde sam.

— Svejedno.

— I vi kažete da ste prokopali pedeset stopa da biste došli dovde?

— Jeste, tolika je otprilike razdaljina između moje sobe i vaše. Samo, ja sam rđavo sračunao krivu putanju, jer nisam imao geometrijske instrumente da načinim tačan razmer; umesto četrdeset stopa eliptične putanje, ispalo je pedeset; verovao sam, kao što vam rekoh, da ću stići do spoljnjeg zida, pa probiti taj zid i skočiti u more. Međutim, ja sam išao duž hodnika prema kome je okrenuta vaša soba, umesto da sam prošao ispod njega; sav moj rad je propao, jer taj hodnik izlazi u jedno dvorište puno stražara.

— Istina je — reče Dantes. — Ali taj hodnik ide samo duž jedne strane moje sobe, a moja soba ima ih četiri.

— Jeste, razume se, ali evo najpre jedne strane koju sačinjava prirodna stena; trebalo bi deset godina rada i deset minera snabdevenih svim njihovim alatom pa da probiju tu stenu; ova druga strana mora biti da je naslonjena na temelje upravnikovog stana; upali bismo u podrume koji su jamačno zatvoreni ključem i bili bismo uhvaćeni; a ova strana okrenuta je, čekajte malo, kud je okrenuta ova strana?

To je bila ona strana u čijem je zidu bilo načinjeno prozorče u obliku puškarndce kroz koju je ulazila svetlost. Taj otvor, koji se sve više sužavao do mesta gde je svetlost ulazila i kroz koji zacelo ni dete ne bi moglo da se provuče, bio je uostalom snabdeven sa tri reda gvozdenih prečaga, koje su mogle i najpodozrivijeg tamničara da uspokoje u njegovom strahu da se tim putem može pobeći.

I došljak, upućujući to pitanje, privuče sto ispod prozorčeta.

— Popnite se na ovaj sto — reče Dantesu.

Dantes posluša, pope se na sto, pa pogađajući namere svoga druga, nasloni se leđima na zid i pruži mu obe ruke.

Onaj koji je sebe nazvao brojem svoje sobe i čije pravo ime Dantes još nije znao pope se lakše nego što bi se prema njegovoj starosti moglo pomisliti, i to vešto kao mačka ili gušter, najpre na sto, zatim sa stola na Dantesove ruke, a sa ruku na njegova ramena. Tako pognut, jer svod ćelije nije mu dopuštao da se ispravi, on provuče glavu između prvog reda prečaga, i tada je mogao da pogleda odozgo nadole.

Trenutak docnije on brzo povuče glavu natrag.

— O,o, — reče on — to sam i slutio.

I on skliznu niz Dantesovo telo na sto, pa sa stola skoči na zemlju.

— A šta ste to slutili? — zapita mladi čovek sa strepnjom, skočivši i sam posle njega.

Stari zatvorenik je premišljao.

— Jeste, — reče — tako je; četvrta strana vaše ćelije okrenuta je prema jednom spoljnom hodniku, koji je kao neka staza na bedemu kuda prolaze patrole i gde stražare čuvari.

— Jeste li uvereni da je tako?

— Video sam kapu jednoga vojnika i vrh njegove puške, a povukao sam se tako naglo samo iz straha da me ne opazi.

— Pa? — reče Dantes.

— Vi vidite i sami da je nemoguće pobeći kroz vašu ćeliju.

— A onda? — nastavi mladić upitnim glasom.

— Onda — reče stari zatvorenik — neka bude volja božja!

I neka duboka skrušenost razli se po licu starčevom.

Dantes pogleda toga čoveka, koji se tako i sa toliko mudrosti odricao jedne nade koju je tako dugo gajio, sa izvesnim čuđenjem pomešanim sa divljenjem.

— A sad, hoćete li da mi kažete ko ste vi? — zapita Dantes.

— Oh, bože moj, hoću, ako vas to još može interesovati sada kad vam više ne mogu biti ni od kakve koristi.

— Vi mi možete koristiti time što ćete me tešiti i podržavati, jer mi vi izgledate izvanredno jak čovek.

Opat se osmehnu tužno.

— Ja sam opat Farija, — reče on — zatvorenik od godine 1811, kao što znate, u Ifskoj tvrđavi; ali sam tri godme bio zatvoren u Fenestrelskoj tvrđavi. Godine 1811. preveli su me iz Pijemonta u Francusku. Tada sam saznao da je sudbina, koja je u to vreme izgledala slepo pokorna Napoleonu, dala ovome jednog sina i da je taj sin još u kolevci bio nazvan kraljem Rima. Ja sam bio daleko od toga da naslutim ono što ste mi vi maločas rekli: da je četiri godine kasnije taj džin bio oboren. Pa ko sada vlada u Francuskoj? Je li Napoleon II?

— Ne, već Luj XVIII.

— Luj XVIII, brat Luja XVI! Božanske odluke su čudne i tajanstvene. Kakva li je to bila namera proviđenja kada je oborila čoveka koga je bila uzdigla, a uzdigla koga je bila oborila?

Dantes je posmatrao tog čoveka koji je za trenutak bio zaboravio svoju sopstvenu sudbinu da bi se brinuo o sudbini sveta.

— Jeste, jeste, — nastavi on — to je isto kao u Engleskoj: posle Čarlsa I, Kromvel; posle Kromvela, Čarls II; a možda će posle Džejmsa II doći kakav zet, ili neki rođak, neki princ od Oranža; neki namesnik koji će se proglasiti za kralja; i tada će doći novi ustupci narodu, tada ustav, tada sloboda! Vi ćete videti to, mladi čoveče, — reče okrećući se Dantesu i gledajući ga blistavim i dubokim očima kakve su zacelo imali proroci. — Vi ste još u godinama koje vam dopuštaju da to vidite, i vi ćete videti.

— Da, ako izađem odavde.

— Ah, zbilja — reče opat Farija. — Mi smo zatvorenici; ima trenutaka kad ja na to zaboravim i kad — pošto moje oči prodru kroz zidove koji me zatvaraju — mislim da sam na slobodi.

— Ali, zašto ste vi zatvoreni u tamnicu?

— Ja? Zato što sam priželjkivao godine 1807. plan koji je Napoleon hteo da ostvari u 1811. godini; zato što sam, kao Makijaveli, usred svih onih malih kneževina koje su od Italije bile načinile gnezdo puno malih kraljevina, tiranskih i slabih, želeo da vidim jednu veliku i jedinu carevinu, čvrstu i snažnu; zato što sam verovao da sam pronašao svoga Cezara Bordžiju u jednom krunisanom glupaku koji se pretvarao kao da me razume, da bi me bolje izdao. Bio je to plan Aleksandra VI i Klementa VII; on će uvek propasti, pošto su ga oni uzalud počinjali, a Napoleon ga nije mogao završiti. Zaista, Italija je prokleta!

I tu starac obori glavu.

Dantes nije mogao da shvati kako da jedan čovek stavlja na kocku svoj život za takve interese. Istina je da on, iako je poznavao Napoleona zato što ga je video i s njim govorio, ipak nije ni pojma imao ko su bili Klement VII i Aleksandar VI.

— Da niste vi — reče Dantes počinjući da deli mišljenje svoga tamničara, koje je bilo i opšte mišljenje u Ifskoj tvrđavi — onaj sveštenik za koga misle da je… bolestan?

— Za koga misle da je lud, hoćete da kažete, zar ne?

— To se nisam usudio — reče Dantes sa osmehom.

— Jeste, jeste, — nastavi Farija sa gorkim osmehom. — Jeste, mene smatraju za ludaka; ja sam taj koji već odavno služi kao zabava stanovnicima ove tamnice i koji bi zabavljao i malu decu kad bi bilo dece u pvom staništu beznadne tuge.

Dantes ostade za trenutak nepomičan i nem.

— Znači, vi ste odustali od namere da bežite? — reče mu.

— Ja vidim da je bekstvo nemogućno; to bi značilo pobuniti se protivu boga kad bi se pokušalo ono što bog ne želi da se ostvari.

— A zašto da tako izgubite hrabrost? To bi isto tako značilo zahtevati odveć mnogo od proviđenja ako biste hteli da uspete pri prvom pokušaju. Zar ne možete da ponovo otpočnete u drugom pravcu ono što ste učinili u ovom?

— Ali, znate li vi šta sam ja sve uradio, kad govorite tako da treba ponovo da otpočnem? Znate li vi da mi je trebalo četiri godine samo da načinim alat koji sad imam? Znate li vi da već godinama krunim i kopam zemlju tvrdu kao granit? Znate li da sam morao da izvlačim komade kamena kakvo nekada ne bih verovao da mogu i da pokrenem, da su po čitavi dani prolazili u tom džinovskom radu i da sam ponekad uveče, bio srećan kada sam uspeo da skinem jedan kvadratni palac ovoga starog cementa otvrdlog kao sam kamen? Znate li vi, znate li da je negde trebalo smestiti svu tu zemlju i sve to kamenje koje sam vadio, te sam morao da probušim svod iznad jednih stepenica, u čiju sam šupljinu naslagao sve te otpatke, tako da je danas ta šupljina puna, te ne znam gde bih mogao staviti više makar i jednu pregršt prašine? Znate li, najzad, da sam verovao da sam stigao cilju svega moga rada, da sam osećao još samo snagu da dovršim taj zadatak, a evo gde bog ne samo odmiče taj cilj, već ga premešta ne znam gde? Ah, kažem vam, odsad neću više ništa činiti da pokušam da ponovo zadobijem svoju slobodu, pošto je volja božja da ona bude za navek izgubljena.

Edmond obori glavu da ne bi priznao tome čoveku da ga radost što sad ima jednog druga sprečava da saoseća, kako bi trebalo, u tuzi koju je zatvorenik osećao što nije mogao da se spase.

Opat Farija klonu na Edmondov krevet, a Edmond osta i dalje stojeći.

Mladi čovek nije nikada pomišljao na bekstvo. Ima stvari koje izgledaju toliko nemogućne, da čoveku čak i ne pada na pamet da ih pokuša, već ih nesvesno izbegava. Kopati pedeset stopa ispod zemlje, žrtvovati tome poslu tri godine rada da bi se stiglo, ako se uspe, do jedne litice koja se spušta strmo u more; skočiti sa visine od pedeset, šezdeset, pa možda i sto stopa da bi čovek pri padu smrskao glavu o kakvu stenu, ako ga stražarev kuršum ne bi već ranije ubio; i primoran, ako bi se izbegle sve te opasnosti, preći plivajući, čitavu milju — sve je to bilo isuviše da se čovek ne bi pomirio sa sudbinom, a mi smo videli da se Dantes bio toliko pomirio sa sudbinom, da je pre želeo smrt.

Ali sad, kada je mladi čovek video kako se jedan starac grčevito hvata za život punom snagom i kako mu daje primer očajničkih odluka, on stade razmišljati i odmeravati svoju hrabrost. Drugi čovek pokušao je ono što njemu čak nije ni na um, palo da učini; drugi čovek, manje mlad, manje jak i manje vešt nego on stvorio je sebi, dovitljivošću i strpljenjem, sva oruđa koja su mu bila potrebna za taj neverovatni posao, no koji samo zbog jednog rđavo odmerenog pravca nije uspeo. Drugi čovek učinio je sve to, pa onda ni Dantesu ništa neće biti nemoguće: Farija je prokopao pedeset stopa, a on će prokopati stotinu; Farija je u pedesetoj godini, uložio tri godine u svoj posao; a on, koji je bio upola mlađi od Farije, uložiće šest; Farija, sveštenik, naučnik, crkvena ličnost nije se bojao da se upusti u u plivanje od Ifske tvrđave do ostrva Dom, Rotono ili Lemer; a on, Dantes, smeo gnjurač, koji je tako često tražio po morskom dnu granu korala, zar će se on kolebati da pređe jednu milju plivajući? Koliko je potrebno da bi se preplivala jedna milja? Jedan sat? Pa šta? Zar nije on ponekad ostajao po čitave časove u moru ne izlazeći na obalu? Ne, ne, Dantesu je samo bilo potrebno da ga nečiji primer ohrabri. Sve što je neko drugi učinio ili bi mogao da učini i Dantes će učiniti.

Mladi čovek razmišljao je za trenutak.

— Ja sam se dosetio onome što ste vi tražili — reče on starcu.

Farija uzdrhta.

— Vi? — reče on, pa podiže glavu sa izrazom lica koji je pokazivao da ako Dantes govori istinu, obeshrabrenje njegovoga druga neće dugo trajati. — Hajde da vidimo čemu ste se vi dosetili?

— Hodnik koji ste vi prokopali da biste došli dovde pruža se u istom pravcu kao i spoljna strana?

— Jeste.

— On mora da je od nje udaljen samo petnaestak koraka?

— Najviše toliko.

—E, vidite! Otprilike do sredine vašeg hodnika mi ćemo prokopati jedan prolaz koji će ići kao krak jednoga krsta. Ovoga puta ćete to bolje odmeriti. Izići ćemo u stražarski hodnik. Ubićemo stražara i pobeći ćemo. Da bi taj plan uspeo, potrebno je samo imati hrabrosti, a vi je imate; samo snage, a ja je imam dovoljno. Ja ne spominjem strpljenje, jer ste vi o tome dali dokaza, a i ja ću ih dati.

— Čekajte malo — odgovori opat. — Vi niste znali, dragi druže, kakve je vrste moja hrabrost i kako ja mislim da upotrebim svoju snagu. A što se tiče strpljenja, mislim da sam bio dovoljno strpljiv kada sam svakoga jutra ponovo otpočinjao ono što sam u toku noći izvršio, a svake noći ono što sam preko dana uradio. Ali pazite dobro, mladiću; tada je meni izgledalo da služim bogu kad se trudim da oslobodim jedno njegovo stvorenje koje, budući da je nevino, nije trebalo da bude osuđeno.

— Pa šta? — upita Dantes — zar nije ovo sad isti slučaj, i zar ste vi uvideli da ste krivi otkako ste naišli na mene, recite?

— Ne, ali ja neću da postanem kriv. Dosad sam mislio da imam da se borim samo sa stvarima, ali evo gde mi vi predlažete da se borim sa ljudima. Ja sam mogao da probušim jedan zid i da uništim jedne stepenice, ali ja neću da probušim jedne grudi i da uništim jedan život.

Dantes se trže iznenađeno.

— Kako? — reče on. — Zar kad možete da se oslobodite, vi ćete dopustiti da vas zadrži jedan takav obzir?

— Ali, eto vi, — reče Farija — zašto niste jedne večeri ubili svoga tamničara nogom od vašeg stola, obukli njegovo odelo i pokušali da pobegnete?

— Zato što mi takva pomisao nije ni pala na um — reče Dantes.

— To je stoga što nagonski osećate toliku odvratnost prema takvom jednom zločinu, toliku odvratnost da niste na to ni pomislili — nastavi starac. — Jer kad su u pitanju proste i prirodne pojave, naši prirodni prohtevi daju nam na znanje da se mi ne udaljujemo od linije našega prava. Tigru, koji proliva krv po svome prirodnom nagonu, kome je to životni poziv, koji je na to predodređen, potrebno je samo jedno, a to je: da ga njegovo čulo mirisa obavesti da se neki plen nalazi na njegovom domašaju. On odmah skače na taj plen, pada na njega i rastrže ga. To je njegov nagon i on mu se pokorava. Ali čovek, naprotiv, oseća odvratnost prema prolivanju krvi; nas ne odvraćaju od ubistva društveni zakoni, već prirodni zakoni.

Dantes je bio zbunjen: to je zaista bilo tačno objašnjenje onoga što se nesvesno zbivalo u njegovom umu ili, bolje reći, u njegovoj duši, jer ima misli koje dolaze iz glave a druge iz srca.

— A zatim — nastavi Farija — za ovih skoro dvanaest godina otkako sam u tamnici obnovio sam u svome pamćenju sva čuvena bekstva. Ja sam retko kad video da su bekstva uspevala. Srećna bekstva, bekstva krunisana potpunim uspehom bila su ona koja su brižljivo smišljena i natenane pripremljena. Tako je vojvoda od Bofora umakao iz Vensenske tvrđave; opat Dibikoa iz Forleveka, a Latid iz Bastilje. Ima i bekstava koja pruža slučaj: ta su i najbolja. Pričekajmo neku priliku, verujte mi, i ako se takva prilika ukaže, iskoristimo je.

— Vi ste mogli da čekate — reče Dantes sa uzdahom. — Taj dugi rad bio je za vas jedno stalno zanimanje, a kad niste imali taj svoj rad da vas zabavi, imali ste svoje nade da vas teše.

— Zatim, — reče opat — nisam se ja samo time bavio.

— Pa šta ste još činili?

— Pisao sam ili proučavao.

— Znači da su vam davali hartije, pera, mastila?

— Ne, — reče opat — ali ja ih sam sebi spravljam.

— Vi sami sebi pravite hartiju, pera i mastila? — uzviknu Dantes.

— Da.

Dantes pogleda tog čoveka sa divljenjem. Samo, njemu je još bilo teško da poveruje u ono što je on govorio. Farija zapazi tu laku sumnju.

— Kad budete došli u moju sobu, — reče mu on — ja ću vam pokazati čitavo jedno književno delo, rezultat razmišljanja, istraživanja i proučavanja celoga moga života, koje sam smišljao u senci Koloseuma u Rimu, u podnožju stuba Svetoga Marka u Veneciji, na obalama Arna u Firenci, a za koje nisam ni slutio da će mi jednog dana moji tamničari dati dovoljno slobodnog vremena da ga ostvarim između četiri zida Ifske tvrđave. To je Rasprava o mogućnosti jedne opšte monarhije u Italiji. o će biti jedna obimna knjiga velikog formata.

— I vi ste je napisali?

— Na dvema košuljama. Ja sam pronašao jedan preparat od koga platno postaje glatko i ravno kao pergament.

— Pa vi ste i hemičar?

— Pomalo. Ja sam poznavao Lavoazijea i bio sam u tesnim vezama sa Kabanisom.

— Ali za takvo jedno delo bilo vam je potrebno da vršite istorijska istraživanja. Znači da ste imali knjiga?

— U Rimu sam imao oko pet hiljada knjiga u svojoj biblioteci. Ćitajući ih po nekoliko puta, uvideo sam da bi se sa sto i pedeset dobro izabranih knjiga mogao stvoriti ako ne potpun pregled svih ljudskih znanja, a ono barem sve ono što je korisno da jedan čovek zna. Posvetio sam tri godine svoga života da čitam mnogo puta tih sto i pedeset knjiga, tako da sam ih skoro znao napamet kad su me uhapsili. U svojoj tamničkoj ćeliji, naprežući jako svoje pamćenje, setio sam ih se potpuno. I tako bih sad mogao da vam ponovim sve što su napisali Tukidid, Ksenofon, Plutarh, Tit-Livije, Tacit, Strada, Hornandes, Dante, Montenj, Šekspir, Spinoza, Makijaveli i Bosije. Spominjem vam samo najvažnije.

— Pa to znači da vi znate više jezika?

— Ja govorim pet živih jezika: nemački, francuski, italijanski, engleski i španski; pomoću starogrčkog razumem i novi grčki jezik; samo, govorim ga slabo, ali ga baš sad učim.

— Učite ga? — reče Dantes.

— Jeste, načinio sam sebi jedan rečnik od reči koje znam, uredio sam ih, složio, okretao i obrtao, tako da mi mogu poslužiti da izrazim svoje misli. Ja znam otprilike hiljadu reči, a to mi je za nuždu dovoljno, iako ih ima sto hiljada, mislim u rečnicima. Samo, ne bih mogao s tim da budem rečit, ali bih mogao odlično da se sporazumevam, a to je meni dovoljno.

Sve više zadivljenom Edmondu počeše da se čine skoro natprirodne sposobnosti toga neobičnog čoveka i hoteći da pronađe kod njega makar kakav nedostatak, on nastavi:

— Ali kad vam nisu dali pera za pisanje, čime ste onda mogli napisati tako obimnu raspravu?

— Načinio sam ja sebi odlična pera, koja bi se više tražila nego obična kad bi ljudi znali od čega se ona prave. Načinio sam ih od mekih kostiju iz glava onih ogromnih bakalara koje nam ponekad daju za jelo u posne dane. Zato uvek jedva čekam da dođe sreda, petak ili subota, jer mi ti dani daju nade da ću uvećati svoju zbirku pera, a moji istorijski radovi, to priznajem, meni su najprijatnije zanimanje. Kada se vratim u prošlost, zaboravim sadašnjost; kada se krećem slobodno i nezavisno po istoriji, ne sećam se više da sam sužanj.

— A mastilo? — reče Dantes. — Od čega ste načinili mastilo?

— Bio je nekada u mojoj ćeliji jedan dimnjak — reče Farija. — Taj dimnjak, istina, bio je zatvoren nešto pre moga dolaska, ali se za dugi niz godina tu ložila vatra, pa je zato on iznutra sav obložen čađu. Ja rastvaram čađ, u moje sledovanje vina koje mi se daje svake nedelje, pa tako dobivam odlično mastilo. Za naročite napomene, koje treba da se istaknu, ja se ubodem u prst i pišem svojom krvlju.

— A kad bih ja mogao da vidim sve to? — zapita Dantes.

— Kad god hoćete — odgovori Farija.

— O, onda odmah — uzviknu mladić.

— Pođite za mnom — reče opat.

I on se vrati u podzemni hodnik u kome iščeze. Dantes pođe za njim.

17. OPATOVA ĆELIJA

Pošto je prošao pognuvši se, ali ipak dosta lako, kroz podzemni prolaz, Dantes stiže na suprotni kraj hodnika koji je izlazio u opatovu sobu. Tu se prolaz sužavao i ostavljao jedva toliki otvor da se čovek može provući puzeći. Opatova ćelija je bila popločana, i on je podigao jednu od tih ploča u najmračnijem uglu kada je započeo svoj naporni posao čiji je kraj Dantes video.

Tek što uđe i ispravi se, mladi čovek poče da razgleda tu odaju veoma pažljivo. Na prvi pogled ona nije izgledala nimalo neobično.

— Dobro je, — reče opat — sad je tek dvanaest i četvrt, te imamo još nekoliko sati na raspoloženju.

Dantes pogleda oko sebe, tražeći na kome je časovniku opat mogao da vidi tako tačno koliko je sati.

— Pogledajte onaj sunčev zrak što ulazi kroz moj prozor, — reče opat — a pogledajte i one crte na zidu koje sam zabeležio. Zahvaljujući tim crtama, koje su kombinovane sa dvostrukim obrtanjem Zemlje i elipsom koju ona opisuje oko Sunca, ja znam tačnije vreme nego da imam časovnik, jer se časovnik može da pokvari, dok se Sunce i Zemlja nikad ne poremećuju.

Dantes ne beše nimalo razumeo ovo objašnjenje. On je uvek verovao, videći kako Sunce izlazi iza planina i zalazi u Sredozemno more, da se ono kreće, a ne zemlja. To dvostruko okretanje Zemljine kugle, na kojoj se on nalazio, koje on, međutim, nije zapažao, činilo mu se skoro nemoguće. U svakoj reči svoga sagovornika nazirao je on naučne tajne isto toliko primamljive za istraživanje koliko i oni rudnici zlata i dijamanata koje je posetio prilikom jednog putovanje u Gucaratu i Golkondu, kad je bio još skoro dete.

— Hajdete, — reče on opatu — ja jedva čekam da vidim ta vaša blaga.

Opat priđe dimnjaku, pomeri dletom, koje je još uvek držao u ruci, kamen što je nekada služio kao ognjište i koji je skrivao jedno dosta veliko udubljenje; u tome udubljenju bili su smešteni svi oni predmeti o kojima je govorio Dantesu.

— Šta želite da vidite najpre? — zapita ga.

— Pokažite mi vaš veliki spis o kraljevstvu u Italiji.

Farija izvuče iz dragocenog ormana tri ili četiri uvijutka od platna, namotana kao listovi papirusa; bile su to platnene trake široke otprilike četiri palca i dugačke osamnaest. Te trake, obeležene brojevima, bile su pokrivene rukopisom koji je Dantes mogao da čita, jer su bile ispisane opatovim maternjim jezikom, a to će reći na italijanskom jeziku, koji je Dantes, kao rođeni Provansalac, savršeno razumevao.

— Pogledajte, — reče mu on — sve je tu; otprilike pre nedelju dana napisao sam reč kraj pri dnu šezdeset osme trake. Dve moje košulje i sve maramice koje sam imao upotrebljene su za to; ako ikada postanem ponovo slobodan i iako se nađe u celoj Italiji ma i jedan štampar koji bi se usudio da štampa moje spise, postaću slavna ličnost.

— Jeste, — odgovori Dantes — i ja verujem u to. A sad mi pokažite, molim vas, pera kojima je napisano ovo delo.

— Pogledajte — reče Farija.

I on pokaza mladiću jedan štapić dugačak šest palaca, debeo kao drška slikarske četkice, na čijem je kraju bila privezana koncem jedna od onih koščica — još umrljana mastilom — o kojima je opat govorio Dantesu; ona je bila izdužena kao kljun i rascepljena kao i obično pero.

Dantes ju je razgledao, tražeći pogledom oruđe kojim je kost mogla biti tako tačno izdeljana.

— A, da, — reče Farija — perorez, zar ne? Ovo je moje remekdelo; načinio sam ga, kao i ovaj nož, od jednog gvozdenog svećnjaka.

Perorez je sekao kao brijač. A što se tiče noža, on je imao to preimućstvo što je mogao da posluži u isti mah i kao bodež.

Dantes je razgledao te razne predmete sa istom pažnjom kao što je po starinskim radnjama u Marselju ponekad razgledao ona oruđa što su ih načinili divljaci, a doneli sa obala Južnoga mora brodarski kapetani duge plovidbe.

— Što se tiče mastila, — reče Farija — vi znate kako ja radim: pravim ga ukoliko mi je potrebno.

— Sada se čudim samo — reče Dantes — kako su vam dani bili dovoljni za sav taj posao.

— Imao sam noći — odgovori Farija.

— Noći! Da niste vi kao mačke, pa da vidite jasno noću?

— Ne; ali je bog dao čoveku pamet da bi mu nadoknadio siromaštvo čula: ja sam nabavio svetlost.

— Kako to?

— Od mesa koje mi donese ja odvajam loj, rastopim ga i od toga dobijem neku vrstu čvrstoga ulja. Pogledajte, ovo je moja sveća.

I opat pokaza Dantesu kao neki lampion sličan onima što se upotrebljavaju pri javnim iluminacijama.

— A vatra?

— Evo dva kamenčića i nagorelo platno.

— A žižice?

— Ja sam se načinio kao da bolujem od jedne kožne bolesti, pa sam zatražio sumpora, i oni su mi dali.

Dantes spusti na sto predmete koje je držao i obori glavu, poražen istrajnošću i snagom toga duha.

— To nije sve, — nastavi Farija — jer ne treba staviti sve svoje blago u jedno jedino skrivalište; zatvorimo najpre ovo.

Oni postaviše opet ploču na mesto. Opat je posu sa nešto malo prašine, prevuče preko toga stopalom da bi uklonio svaki trag pomeranja, priđe svome krevetu i odmače ga.

Iza uzglavlja, sakrivena jednim kamenom koji ju je zatvarao skoro savršeno hermetički, bila je jedna rupa, a u toj rupi jedne lestvice od užeta dugačke dvadeset i pet do trideset stopa.

Dantes isproba jačinu lestvica: one su bile veoma jake.

— Od čega ste načinili uže koje je potrebno da se napravi ovako divna stvar? — zapita Dantes.

— Pre svega od nekoliko košulja koje sam imao, a zatim od čaršava sa moje postelje iz kojih sam za vreme od tri godine moga tamnovanja u Fenestrelu izvlačio konce. Kad su me preveli u Ifsku tvrđavu, našao sam načina da ponesem sa sobom sve te konce; ovde sam nastavio taj posao.

— Ali zar nisu primetili da na čaršavima vaše postelje nema više poruba?

— Ja sam ih ponovo opšivao.

— Čime?

— Ovom iglom.

I opat razgrnu svoje dronjavo odelo i pokaza Dantesu jednu dugačku riblju kost, šiljastu i sa uvučenim koncem, koju je nosio pri sebi.

— Jeste, — nastavi Farija — isprva sam mislio da iščupam prečage pa da pobegnem kroz ovaj prozor, koji je malo širi od vašega, kao što vidite, i koji bih još proširio u trenutku bežanja; ali sam primetio da ovaj prozor gleda u jedno unutrašnje dvorište, te sam se odrekao toga plana kao suviše neizvesnog. Ipak sam sačuvao te lestvice za neku nepredviđenu priliku, za neko od onih bekstava o kojima sam vam govorio, a koje pruža slučaj.

Dantes, iako je izgledalo da razgleda lestvice, mislio je na nešto drugo, jer jedna misao senu mu u pameti. Pomislio je da ovaj čovek, tako oštrouman, tako dovitljiv i dubokomislen, možda će videti jasno u mraku njegove nesreće, gde on sam nikada ništa nije mogao da razazna.

— Na šta mislite? — zapita opat smešeći se i misleći da je Dantesova zamišljenost samo divljenje u najvišem stepenu.

— Mislim pre svega na jednu stvar: koliko vam je mnogo oštroumnog razmišljanja bilo potrebno da biste stigli do cilja do koga ste dospeli. Šta biste vi učinili kada biste opet postali slobodni?

— Ništa, može biti; taj suvišak moje pameti možda bi se rasturio u beznačajnim radnjama. Potrebna je nesreća pa da se prokopaju izvesni tajanstveni lagumi skriveni u ljudskome umu; potreban je pritisak pa da barut plane. Tamnovanje je usredsredilo na jednu tačku sve moje sposobnosti koje su ranije lebdele na raznim stranama; one su se sudarile u jednom uzanom prostoru, a vi znate da iz sudara oblaka proističe elektricitet, iz elektriciteta munja, a iz munje svetlost.

— Ne, ja ne znam ništa — reče Dantes potišten svojim neznanjem. — Jedan deo reči što ih vi izgovarate za mene nema nikakva smisla. Vi ste zaista srećni što ste učen čovek?

Opat se nasmeši.

— Vi ste mislili na dve stvari, rekli ste maločas?

— Da.

— I kazali ste mi samo prvu. Koja je druga?

— Druga je da ste mi vi ispričali svoj život, a ne poznajete moj.

— Vaš život, mladiću, odveć je kratak da bi sadržao događaje od malo veće važnosti.

— On sadrži jednu ogromnu nesreću, — reče Dantes — jednu nesreću koju ja nisam zaslužio; i ja bih — da ne bih više hulio na boga kao što sam ponekad činio — da mogu da optužim ljude koji su me gurnuli u tu nesreću.

— Znači da vi sebe smatrate nevinim u onoj stvari za koju vas okrivljuju?

— Savršeno nevin, kunem se životom dveju jedinih ličnosti koje su mi drage, životom svoga oca i Mercedese.

— Da vidimo, — reče opat zatvarajući svoje skrivalište i gurajući natrag krevet na svoje mesto — ispričajte mi svoju povest.

Dantes tada ispriča ono što je nazivao svojom povešću, a što se svodilo samo na jedno putovanje u Indiju i dva ili tri putovanja do Levanta. Najzad u svome pričanju stiže do svog poslednjeg putovanja, spomenu smrt kapetana Leklera, pa onaj paket što ga je predao za velikog maršala, sastanak s velikim maršalom, pismo što mu ga je on dao i koje je bilo upućeno nekom gospodinu Noartijeu; naposletku, svoj dolazak u Marselj, sastanak s ocem, ljubav sa Mercedesom, verenički obed, hapšenje, istragu, svoje privremeno tamnovanje u sudskom zatvoru i najzad svoje konačno tamnovanje u Ifskoj tvrđavi. Kad dođe dotle, Dantes više nije znao da kaže ništa, čak ni koliko je vremena tu ostao kao sužanj.

Kad se pričanje završi, opat se duboko zamisli.

— Ima — reče on posle jednog trenutka — jedna vrlo duboka istina u pravnoj nauci i ona se poklapa s onim što vam maločas rekoh, a to je: da je čoveku urođena odvratnost prema zločinu, izuzev ako je taj čovek rođen sa izopačenim nagonima. Međutim, civilizacija nam je donela potrebe, poroke i neprirodne prohteve, koji ponekad uspevaju da uguše u nama dobre sklonosti i da nas navedu na zlo. Otuda ono pravilo: "Ako hoćete da pronađete krivca, pomislite najpre na onoga koji je od učinjenog zlodela mogao imati neku korist!" Ko je mogao imati koristi od toga da vas nestane sa ovoga sveta?

— Niko, bože moj! Pa ja sam bio tako beznačajna ličnost.

— Ne odgovarajte tako, jer taj odgovor nije ni logičan ni mudar; sve je relativno, dragi prijatelju, počev od kralja, koji smeta svome budućem nasledniku, pa do zaposlenog činovnika, koji smeta nezaposlenome; ako kralj umre, njegov naslednik nasleđuje krunu; ako umre činovnik, nezaposlen činovnik nasleđuje hiljadu i dvesta talira plate. Tih hiljadu i dvesta talira plate, to je za njega isto što i kraljeva apanaža za kralja; oni su njemu isto tko potrebni za život kao dvanaest miliona kralju. Svaka ličnost, od najnižeg do najvišeg društvenog sloja, grupiše oko sebe čitav jedan mali svet interesa, koji ima svoje vihore i svoje kukaste atome, kao Dekartovi svetovi. Samo ti svetovi se sve više šire ukoliko se više penju. To je jedna prevrnuta spirala, koja se drži uspravno na svome vrhu pomoću ravnotežnog gibanja. Ali da se vratimo na vaš svet: Kažete da je trebalo da budete postavljeni za kapetana Faraona?

— Da.

— I trebalo je da se oženite jednom lepom devojkom?

— Da.

— A da li je neko imao interesa da vi ne postanete kapetan Faraona? Da li je neko imao interesa da vi ne oženite Mercedes? Odgovorite najpre na prvo pitanje, jer je red ključ svih problema. Da li je neko imao interesa da vi ne postanete kapetan Faraona?

— Ne. Mene su svi veoma voleli na brodu. Da su mornari mogli birati sebi starešinu, uveren sam da bi mene izabrali. Jedan jedini čovek imao je malo povoda da se na mene ljuti, jer sam malo ranije imao s njim jednu prepirku i bio sam mu predložio dvoboj, koji je on odbio.

— Tako kažete! A taj čovek, kako se on zvao?

— Danglar.

— Šta je on bio na brodu?

— Računovođa.

— Da ste vi postali kapetan broda, da li biste ga zadržali na njegovom mestu?

— Ne bih, da je to zavisilo od mene, jer sam bio zapazio izvesne neispravnosti u njegovim računima.

— Dobro. A sad recite, da li je kogod prisustvovao vašem poslednjem razgovoru sa kapetanom Leklerom?

— Nije; mi smo bili sami.

— Da li je neko mogao da čuje vaš razgovor?

— Jeste, jer su vrata bila otvorena; i čak… čekajte… da, da, Danglar je prošao baš u trenutku kada mi je kapetan Lekler predavao paket namenjen velikom maršalu.

— Dobro je, — reče opat — sad smo na tragu. Jeste li poveli nekoga na kopno kad ste pristali na ostrvo Elbu?

— Nikoga.

— Neko vam je dao jedno pismo?

— Jeste, veliki maršal.

— A šta ste učinili s tim pismom?

— Stavio sam ga u svoj buđelar.

— Znači da ste imali pri sebi svoj buđelar! Kako je buđelar sa jednim zvaničnim pismom mogao da stane u džep jednog mornara?

— Imate pravo, moj buđelar je bio na brodu.

— Znači da ste tek na brodu stavili to pismo u buđelar?

— Da.

— Od Porto-Feraja do broda, gde vam je bilo to pismo?

— Držao sam ga u ruci.

— Kad ste se ponovo popeli na Faraona svaki je, znači, mogao videti da vi držite u ruci jedno pismo?

— Da.

— Danglar, kao i ostali?

— Danglar, kao i ostali.

— A sad slušajte dobro; prikupite sve svoje uspomene. Da li se sećate tačno kako je bila napisana dostava protiv vas?

— O, dabome! Pročitao sam je triput, i svaka reč iz nje urezala mi se u pamćenje.

— Ponovite mi tu dostavu.

Dantes je razmišljao jedan trenutak, pa zatim reče:

— Evo je od reči do reči: "Gospodina kraljevskog državnog tužioca izveštava jedan prijatelj prestola i crkve da je Edmond Dantes, zamenik potkapetana broda Faraon, koji je jutros stigao iz Smirne pošto je prethodno pristajao u Napulju i Porto-Feraju, dobio nalog od Mirata da ponese jedan paket za uzurpatora, a od uzurpatora da preda jedno pismo za bonapartistički odbor u Parizu. Dokaz za njegovu krivicu naći će se ako se on uhapsi, jer će se to pismo naći kod njega, ili kod njegovog oca, ili u kabini na brodu Faraon."

Opat sleže ramenima.

— Pa to je jasno kao dan — reče on. — Vi mora biti da imate srce sasvim bezazleno i sasvim dobro kad niste odmah pogodili u čemu je stvar.

— Mislite? — uzviknu Dantes. — Ah, pa to bi bilo sasvim podlo!

— Kakav je obično bio rukopis Danglarov?

— Lep i položen rukopis.

— A kakav je rukopis bio u anonimnom pismu?

— Iskrenut.

Opat se osmehnu.

— Namerno iskrenut, zar ne?

— Ipak, bio je odveć pouzdan da bi bio iskrenut.

— Pričekajte malo — reče opat.

On uze svoje pero, ili, bolje reći, ono što je nazivao perom, zamoči ga u mastilo i napisa levom rukom na jednom parčetu platna pripremljenom za pisanje dva do tri reda iz dostave. Dantes ustuknu i pogleda skoro užasnuto u opata.

— Oh! Pa to je neverovatno, — uzviknu on — koliko ovaj rukopis liči na onaj.

To je stoga što je dostava bila napisana levom rukom. Ja sam nešto zapazio — nastavi opat.

— A šta to?

— To, da su svi rukopisi desnom rukom različiti, a da su svi rukopisi pisani levom rukom međusobno slični.

— Znači da vi sve uviđate, sve zapažate?

— Hajdemo dalje.

— O, da, da.

— Pređimo sad na drugo pitanje.

— Slušam vas.

— Da li je nekome bilo u interesu da vi ne oženite Mercedes?

— Da! Jednome mladiću koji ju je voleo.

— Kako se on zvao?

— Fernando.

— To je špansko ime?

— On je Katalonac.

— Mislite li vi da je on bio sposoban da napiše ono pismo?

— Ne! Taj bi me ubio nožem, i to je sve.

— Jeste, takvi su Španci: da ubiju hoće, ali da se služe podlošću, to ne.

— Uostalom, — nastavi Dantes — njemu su bile nepoznate sve one pojedinosti navedene u dostavi.

— Vi ih niste saopštili nikome?

— Nikome.

— Čak ni vašoj dragani?

— Ni mojoj verenici.

— To je učinio Danglar.

— Oh! Sada sam ja u to uveren.

— Čekajte… Da li je Danglar poznavao Fernanda?

— Ne… da… sećam se…

— Čega?

— Dva dana pre mog venčanja video sam ih kako sede zajedno pod venjakom krčme čiča Pamfila. Danglar je izgledao ljubazan i nečemu se rugao, a Fernando je bio bled i uzrujan.

— Bili su sami?

— Ne, s njima je bio i jedan treći drug, koga dobro poznajem, a koji ih je zacelo upoznao jednog s drugim, nekakav Kadrus, krojač, ali taj je već bio pijan; čekajte… čekajte… Kako toga da se ne setim? Blizu stola za kojim su pili bila je mastionica, hartija i pera. (Dantes se pljesnu po čelu). Oh, bednici! bednici!

— Hoćete li da saznate još nešto? — reče opat smejući se.

— Da, da, pošto vi prozirete sve, pošto vi vidite jasno svuda hoću da saznam što su me samo jedanput saslušavali, zašto nisam bio izveden pred sud i kako to da budem osuđen bez presude.

— O, to, — reče opat — to je malo ozbiljnija stvar. Pravosuđe ima mračne i tajanstvene načine postupanja, koje je teško prozreti. Ovo što smo dosad pogodili odnosno one dvojice vaših poznanika bila je samo igračka. Moraćete mi sad o ovome dati najtačnije podatke.

— Dobro, eto postavljajte mi pitanja, jer vi zaista vidite jasnije moj život nego ja sam.

— Ko vas je ispitivao? Da li državni tužilac, ili njegov zamenik, ili isledni sudija?

— Zamenik državnog tužioca.

— Mlad ili star?

— Mlad; dvadeset i sedam ili dvadeset i osam godina.

— Dobro! Taj još nije pokvaren, ali je već slavoljubiv — reče opat. — Kako se ponašao prema vama?

— Pre blago nego strogo.

— Jeste li mu sve ispričali?

— Sve.

— A da li se njegovo ponašanje promenilo u toku saslušanja?

— U jednom trenutku se promenilo, onda kad je pročitao pismo zbog koga sam okrivljen. Izgledaa je kao da ga je moja nesreća duboko kosnula.

— Vaša nesreća?

— Pa da.

— I vi ste ubeđeni da se on sažalio na vašu nesreću?

— On mi je barem dao veliki dokaz svoje naklonosti.

— Kakav dokaz?

— Spalio je jedini spis koji je mogao da me okrivi.

— Koji? Dostavu?

— Ne, već ono pismo.

— Jeste li uvereni da je tako?

— To se dogodilo preda mnom.

— Svejedno; taj čovek mogao bi biti mnogo veći zlikovac nego što vi mislite.

— Časti mi, vi me skoro plašite tim rečima! Zar je svet naseljen sve samim tigrovima i krokodilima?

— Jeste; samo što su dvonožni tigrovi i krokodili opasniji od ostalih.

— Nastavimo, nastavimo.

— Vrlo rado. Kažete da je spalio ono pismo?

— Jeste, i pri tom mi je kazao: "Vidite, protiv vas postoji samo ovaj dokaz, a ja ga evo uništavam."

— Takav postupak je odveć uzvišen da bi bio prirodan.

— Mislite?

— Uveren sam u to. Kome je to pismo bilo upućeno?

— Gospodinu Noartijeu, ulica Kok-Eron broj 13, Pariz.

— Možete li pretpostaviti da je taj vaš zamenik državnog tužioca imao kakvog interesa da to pismo iščezne?

— Može biti; jer on je dva ili tri puta tražio od mene obećanje u mome sopstvenom interesu, kako on reče, da neću nikome govoriti o tome pismu, i naterao me da se zakunem da neću izgovoriti ime koje je bilo napisano kao adresa.

— Noartije?… — ponovi opat. — Noartije? Poznavao sam jednog Noartijea na dvoru nekadašnje etruske kraljice, jednog Noartijea koji je bio žirondinac za vreme revolucije. Kako se zvao taj vaš zamenik državnog tužioca.

— Vilfor.

Opat pršte u smeh.

Dantes ga pogleda zapanjeno.

— Šta vam je? — reče on.

— Vidite li ovaj zrak svetlosti? — zapita opat.

— Da.

— E, vidite! Sve je to meni sad jasnije od ovoga providnoga i svetloga zraka. Jadno dete, jadni mladiću! I taj sudija bio je dobar prema vama?

— Jeste.

— Taj časni branilac pravde uništio je to pismo?

— Da.

— I taj pošteni dželatov snabdevač tražio je od vas zakletvu da nikad nećete izgovoriti ime Noartije?

— Jeste.

— Taj Noartije, jadni moj naivko, znate li vi ko je bio taj Noartije? Taj Noartije bio je njegov otac!

Da je pred noge Dantesove udario grom i otvorio provaliju na čijem bi se dnu nalazio pakao, proizveo bi dejstvo munje brzo, manje električno, manje porazno nego što su to učinile te neočekivane reči. On ustade, uhvati se za glavu obema rukama kao da hoće da je spreči da ne prsne, pa uzviknu:

— Njegov otac! Njegov otac!

— Da, njegov otac, koji se zove Noartije od Vilfora — nastavi opat.

Tada kroz mozak zatvorenika sevnu nekakva munjevita svetlost, te sve ono što mu je dotada bilo ostalo nejasno, osvetli se bleštavom svetlošću. Ona Vilforova okolišenja za vreme saslušanja, ono uništavanje pisma, ono traženje zakletve i onaj skoro molećivi glas sudijin koji je, umesto da preti, izgledao kao da preklinje — sve to vrati mu se sada u sećanje. On uzviknu, zanjiha se za trenutak kao pijan čovek, pa zatim pojuri kroz otvor što je vodio iz opatove ćelije u njegovu i reče:

— Oh, potrebno je da budem sam da bih razmišljao o svemu tome.

A kad stiže u svoju ćeliju, pade na postelju, gde ga, tamničar zateče uveče kako sedi, ukočena pogleda, namrštena lica, ali nepomičan i nem kao kip.

Za vreme tih časova razmišljanja, koji su protekli kao sekunde, on beše doneo jednu strašnu odluku i položio sam sebi jednu groznu zakletvu.

Jedan glas otrže Dantesa iz toga sanjarenja. Bio je to glas opata Farije, koji je takođe izdržao posetu svoga tamničara, pa je sada došao da pozove Dantesa da večera, s njim. Zbog toga što su ga svi smatrali za ludaka, a naročito za zabavnog ludaka, uživao je stari zatvorenik izvesne povlastice, te je tako dobio malo bolji hleb i bočicu vina nedeljom. A toga dana baš je bila nedelja, te je opat došao da pozove svoga mlađeg druga da podele njegov hleb i vino.

Dantes pođe za njim. Sve crte na njegovom licu bile su se sad vratile u svoj svakidašnji položaj, ali sa izvesnom krutošću i čvrstinom, ako se tako može reći, koje su svedočile o donesenoj odluci. Opat ga pogleda pravo u oči, pa reče:

— Žalim što sam vam pomogao u vašim istraživanjima i što sam vam kazao ono što sam vam kazao.

— A zašto? — zapita Dantes.

— Zato što sam vam ulio u srce jedno osećanje koga tamo nije bilo ranije, a to je osveta.

Dantes se osmehnu, pa reče:

— Bolje da govorimo o nečemu drugom.

Opat ga je gledao još za trenutak i vrteo tužno glavom; zatim, kao što ga je Dantes zamolio, poče govoriti o drugim stvarima.

Stari zatvorenik bio je jedan od onih ljudi čije reči — kao i ljudi koji su mnogo prepatili — sadrže mnoge pouke i izazivaju neprekidno interesovanje. Ali on nije bio sebičan, pa zato taj nesrećni čovek nije nikada govorio o svojim nevoljama.

Dantes je slušao svaku njegovu reč sa divljenjem; jedne od njih odgovarale su pojmovima koje je on već imao i znanju koje je spadalo u delokrug njegovoga mornarskog poziva, dok su druge dodirivale nepoznate mu stvari, te su, poput polarnih svetlosti koje osvetljavaju put moreplovcima u polarnim predelima, pokazivale mladome čoveku nove predele, nove vidike, obasjane fantastičnom svetlošću. Dantes uvide kolika bi sreća bila za jedno inteligentno biće da ide za tim uzvišenim umom do moralnih, filozofskih i socijalnih visina po kojima je on imao običaj da se vere.

— Trebalo bi da me malo naučite onome što vi znate, — reče Dantes — makar samo radi toga da vam ne bi bilo dosadno moje društvo. Sad mi se čini da je vama zacelo prijatnija samoća, nego jedan drug bez obrazovanja i bez širokih vidika kao što sam ja. Ako pristanete na ovo što vas molim, obećavam da vam neću više nikad govoriti o bežanju odavde.

Opat se osmehnu.

— Na žalost, dete moje, — reče on — ljudsko znanje je veoma ograničeno, i kad budete naučili od mene matematiku, fiziku, istoriju i tri ili četiri živa jezika koje ja govorim, onda ćete znati ono što i ja znam. Međutim, meni će trebati svega dve godine da čitavo to znanje prelijem iz moga uma u vaš.

— Dve godine! — reče Dantes. — Mislite da bih sve to mogao da naučim za dve godine?

— U njihovim primenama, ne; u njihovim načelima, da; jer naučiti ne znači i znati. Postoje učeni ljudi i naučnici: pamćenje stvara jedne, a filozofija one druge.

— Ali zar se filozofija ne može naučiti?

— Filozofija se ne uči; filozofija je skup svih znanja što ih je stekao um koji ih primenjuje; filozofija je onaj blistavi oblak na koji je Hristos stao nogom da bi se opet popeo na nebo.

— Dobro, — reče Dantes — a čemu ćete me najpre učiti? Nestrpljiv sam da počnem; žedan sam znanja.

— Svemu! — reče opat.

I zaista, još iste večeri oba zatvorenika stvoriše plan učenja, koji već sutradan počeše da ostvaruju. Dantes je imao izvanredno dobro pamćenje i neobično je lako shvatao. Njegov matematički duh omogućavao mu je da sve razume pomoću računa, dok je poezija njegovog mornarskog poziva popravljala sve što je bilo odveć materijalno u dokazima svedenim na suvoparne cifre ili na pravilnost linija. Uostalom, on je već znao pomalo italijanski i pomalo novogrčki jezik, koji je naučio prilikom svojih putovanja po Istoku. Pomoću ta dva jezika on ubrzo shvati mehanizam i svih ostalih, te posle šest meseci poče da govori španski, engleski i nemački.

Kao što je kazao opatu Fariji, bilo da mu je zabava koju mu je pružilo učenje nadoknađivala slobodu, bilo da je on bio, kao što smo već videli, čvrst u održavanju date reči, on nije više govorio o bežanju i dani su mu proticali brzo, donoseći mu sve više znanja. Posle godinu dana bio je to drugi čovek.

Što se tiče opata Farije, Dantes je opazio da je on, i pored razonođenja što mu ga je Dantesovo prisustvo pružalo, svakim danom postajao sve tmurniji. Nekakva neprekidna i uvek ista misao kao da je opsedala njegov um. On bi utonuo u duboka sanjarenja, uzdisao bi nesvesno, ustajao odjednom, pa bi skrstio ruke i šetao se natmuren po svojoj tamnici.

Jednoga dana zaustavi se on odjednom usred jednoga od onih krugova što ih je po stotinu puta prelazio po svojoj sobi i uzviknu:

— Ah! Kad samo ne bi bilo stražara!

— Stražar će postojati samo donde dok vi to budete želeli — reče Dantes, koji je pratio njegovu misao kroz njegovu lobanju kao kroz neku kristalnu kutiju.

— Ah, već sam vam rekao — nastavi opat — da mi je svako ubistvo odvratno.

— Pa ipak, ako se i izvrši to ubistvo, biće izvršeno po nalogu našeg samoodržanja, iz osećanja lične odbrane.

— Svejedno, ja ipak to ne bih mogao.

— Pa ipak, vi o tome mislite?

— Neprestano, neprestano — prošapta opat.

— A pronašli ste način, zar ne? — reče živo Dantes.

— Da, kad bi se moglo dogoditi da u stražarskom hodniku postave nekog slepog i gluvog stražara.

— Pa on će postati slep, on će postati gluv — odvrati mladić tako odlučnim glasom da se opat skoro uplaši.

— Ne, ne! — uzviknu on. — To je nemogućno!

Dantes htede da još govore o tome, ali opat zavrte glavom i ne htede više da odgovara.

Tri meseca protekoše.

— Jeste li vi snažni? — zapita opat jednoga dana Dantesa.

Dantes, ne odgovorivši, uze dleto, savi ga kao potkovicu, pa ga zatim ispravi.

— Di li biste obećali da nećete ubiti stražara, osim u krajnjem slučaju.

— Obećavam, na časnu reč.

— Onda, — reče opat — moći ćemo da izvedemo naš plan.

— A koliko će nam vremena trebati da ga izvedemo?

— Godina dana, najmanje.

— Pa mi bismo mogli otpočeti?

— Još odmah.

— Ah, eto vidite, izgubili smo uludo godinu dana, — uzviknu Dantes.

— Zar smatrate da smo je izgubili uludo? — reče opat.

— Oh, oprostite, oprostite! — uzviknu Dantes pocrvenevši.

— Ćut! — reče opat. — Čovek ostaje čovek; a vi ste ipak jedan od najboljih koje sam ikada upoznao. Eto, ovo je moj plan.

Opat pokaza tada Dantesu jedan crtež što ga je sam načinio. Bio je to plan njegove sobe, Dantesove sobe i hodnika koji ih je spajao. Od sredine toga hodnika trebalo je da se načini jedan poprečan lagum kakvi se prave u rudnicima. Taj lagum odveo bi oba zatvorenika ispod hodnika po kome se kreće stražar; a kad bi dospeli dotle, načinili bi široku šupljinu i potkopali jednu od kamenih ploča kojima je hodnik bio popločan; ta ploča bi, kad bi stražar na nju stao, propala i povukla za sobom u onu šupljinu i stražara. Tada bi Dantes jurnuo k njemu u trenutku kada se on, ošamućen od pada, ne bi mogao braniti, pa bi ga vezao, zapušio mu usta, a njih dvojica bi se provukli kroz jedan prozor hodnika, spustili se niz spoljni zid pomoću lestvica od konopaca i pobegli.

Dantes zapljeska rukama, a oči mu zablistaše od radosti, jer je taj plan bio tako jednostavan da bi zacelo morao uspeti.

Još istoga dana rudari se dadoše na posao sa toliko većom revnošću što je taj rad došao posle dugog odmaranja i što je svakako bio samo produžetak unutrašnje i potajne misli kojom su se obojica bavili.

Ništa ih nije prekidalo u radu osim onaj čas kada je svaki od njih bio primoran da se vrati u svoju ćeliju da dočeka posetu tamničarevu. Oni su se, uostalom, bili izvežbali da raspoznaju, prema jedva čujnom šumu koraka, trenutak kada taj čovek silazi, te još nikada ni jedan ni drugi nije bio iznenađen. Zemlju koju su izvlačili iz novog laguma, a koja bi najzad ispunila stari hodnik, bacali su pomalo, uz neverovatnu predustrožnost, kroz jedan ili drugi prozor na Dantesovoj ili Farijinoj ćeliji: brižljivo bi je pretvorili u prašinu, pa bi je noćni vetar odneo daleko, tako da nije ostavljala nikakvoga traga.

Više od godinu dana proteklo je u ovom radu, koji su vršili pomoću jednoga dleta, noža i drvene poluge, jedinih oruđa. U toku te godine, za vreme rada, Farija je i dalje poučavao Dantesa, govoreći mu čas jednim stranim jezikom, čas drugim, predavajući mu istoriju pojedinih naroda i velikih ljudi koji s vremena na vreme ostavljaju iza sebe svetle tragove koji se nazivaju slavom. Opat, koji je bio veoma obrazovan čovek, iz najviših društvenih redova, imao je, sem toga, u svome ponašanju izvesnu setnu dostojanstvenost iz koje je Dantes umeo, zahvaljujući svojoj urođenoj sposobnosti prilagođavanja, da usvoji onu otmenost ponašanja koja mu je nedostajala i ono aristokratsko držanje koje se obično stiče samo pri druženju sa otmenim ljudima ili u društvu viših ljudi.

Posle petnaest meseci, potkop je bio dovršen; šupljina je bila načinjena ispod hodnika. Sada se čulo kako stražar korača tamo-amo, i oba radnika, koja su morala da sačekaju neku mračnu noć bez mesečine kako bi njihovo bekstvo bilo što pouzdanije, bojali su se samo jednoga: da se ploča ne sruši pre vremena pod vojnikovim nogama. Sprečili su tu nezgodu tako što su je poduprli jednom gredicom koju behu našli u temelju. Dantes ju je baš postavljao, kad odjednom ču kako ga opat Farija, koji beše ostao u mladićevoj sobi, gde je šiljio jedan klin o kome bi visile lestvice od užeta, zove očajničkim glasom. Dantes dođe brzo i ugleda sveštenika kako stoji nasred sobe, bled, sa oznojenim čelom i zgrčenim šakama.

— Oh, bože moj! — uzviknu Dantes. — Šta je, šta vam je?

— Brzo, brzo! — reče opat — saslušajte me.

Dantes pogleda Farijino modro lice, njegove oči okružene plavičastim kolutovima, pobelele usne i nakostrešenu kosu, pa prestravljen, ispusti na zemlju dleto koje je držao u ruci.

— Ta što je to? — uzviknu Dantes.

— Sa mnom je svršeno! — reče opat. — Saslušajte što ću vam reći. Jedna užasna bolest, možda smrtonosna, uskoro će me savladati. Nastup dolazi osećam ga. To me je zadesilo već jednom, godinu dana pre nego što sam bačen u tamnicu. Postoji samo jedan lek za tu bolest i ja ću vam ga kazati: otrčite brzo u moju sobu, podignite donji kraj moga kreveta; on je šupalj, i u njemu ćete naći jednu staklenu bočicu do polovine napunjenu jednom crvenom tečnošću; donesite je; ili, bolje, nemojte, jer bi me mogli zateći ovde. Pomognite mi da se vratim u svoju sobu dok još imam malo snage. Ko zna šta se može dogoditi za vreme dok nastup bolesti bude trajao?

Dantes, ne gubeći prisustvo duha, iako je nesreća koja ga beše zadesila bila ogromna, siđe u hodnik, vukući za sobom svog nesrećnog druga, pa ga odvede sa ogromnim naprezanjem do drugoga kraja i nađe se ponovo u opatovoj sobi, gde ga namesti na krevet.

— Hvala! — reče opat dršćući celim telom kao da je izišao iz ledene vode. — Evo, bolest dolazi, i ja ću potpuno obamreti. Možda neću načiniti nijedan pokret, možda neću pustiti nijedan uzvik bola; ali može se dogoditi da zapenušim, da se ukočim ili da vičem; postarajte se da niko ne čuje moje uzvike, to je najvažnije, jer bi me inače možda premestili u drugu sobu, te bismo onda bili zauvek razdvojeni. Kad vidite da sam nepomičan, hladan i kao mrtav, tek tada — zapamtite dobro — tek tada mi razmaknite zube nožem, naspite mi u usta osam do devet kapljica one tečnosti, i možda ću se povratiti u život.

— Možda? — uzviknu bolno Dantes.

— U pomoć, u pomoć! — uzviknu opat — ja se… ja… se…

Nastup je došao tako naglo i tako jako, da jadni sužanj nije mogao čak ni da dovrši započetu reč. Kao neki oblak pređe mu preko čela, brz i taman kao morska bura; u vrhuncu nastupa oči mu se iskolačiše, usta se iskriviše, a obrazi pocrveneše. On se trzao, penušao, rikao; ali, kao što je sam bio preporučio, Dantes je ugušivao njegove uzvike pokrivačem. To je trajalo dva sata. A tada, nepomičniji od stene, bleđi i hladniji od mermera, slomljen više nego trska izgažena nogama, on pade, ispruži se još jedanput u poslednjem grču i pomodre.

Edmond očeknu dok ta prividna smrt ne obuze telo i ne ukoči mu čak i samo srce; a tada uze nož, zavuče sečivo između zuba, razmače sa beskrajno napora stegnute vilice, izbroja jedno za drugim deset kapljica one crvene tečnosti pa zatim počeka.

Proteče jedan sat, a starac ne načini ni najmanji pokret. Dantes se uplaši da je čekao odveć dugo i gledao je u njega sa rukama zaronjenim u kosu. Naposletku se lako rumenilo pojavi na opatovim obrazima; oči, koje su mu stalno bile otvorene i likočene, počeše da gledaju; slab uzdah ote mu se iz usta i on se malo pokrete.

— Spasen! Spasen! — uzviknu Dantes.

Bolesnik još nije mogao da govori, ali ispruži sa vidnom strepnjom ruku ka vratima. Dantes oslušnu i ču tamničarev korak: skoro će biti sedam časova, a Dantes nije imao kad da se seti kako vreme protiče.

Mladić skoči ka otvoru, provuče se, ponovo namesti ploču iznad svoje glave, pa se vrati u svoju ćeliju.

Trenutak docnije vrata se otvoriše i tamničar zateče sužnja kao i obično kako sedi na svom krevetu.

Tek što on okrete leđa i tek što se bat njegovih koraka izgubi u hodniku, a Dantes, goreći od strepnje i ne misleći da treba da večera, pođe natrag putem kojim je došao, pa dignuvši glavom ploču na podu, vrati se u opatovu sobu.

Ovaj se beše osvestio, ali je i dalje ležao nepomično i nemoćno na svojoj postelji.

— Nisam se nadao da ću vas više ikad videti — reče on Dantesu.

— A zašto to? — zapita mladić. — Zar ste mislih da ćete umreti?

— Ne; ali je već sve spremno za vaše bekstvo, te sam mislio da ćete pobeći.

Rumenilo gnušanja oboji Dantesove obraze.

— Bez vas! — uzviknu on. — Zar ste zaista pomislili da sam sposoban za tako nešto?

— Sad vidim da sam se varao — reče bolesnik. — Ah, ja sam veoma slab, veoma skrhan, veoma izmožden.

— Budite hrabri; vama će se snaga povratiti — reče Dantes i sede pored Farijinog kreveta, pa ga uze za ruke.

Opat zavrte glavom.

— Prošlog puta — reče on — nastup je trajao pola časa, posle čega sam osećao glad i ustao sam sasvim sam; a danas ne mogu da pokrenem ni nogu ni desnu ruku; u glavi mi se muti, a to dokazuje da imam izliv krvi u mozak. Treći put ću ostati sasvim oduzet ili ću umreti odjednom.

— Ne, ne, umirite se; vi nećete umreti. Taj treći nastup ako vas zadesi, zadesiće vas u slobodi. Mi ćemo vas spasti kao ovo sad, i još bolje nego sad, jer ćemo tada imati svaku potrebnu pomoć.

— Dragi prijatelju, — reče starac — nemojte se zavaravati. — Kriza koju sam sad prebrodio osudila me je na doživotnu robiju; jer da bi se bežalo, treba imati zdrave noge.

— Svejedno! Pričekaćemo nedelju dana, mesec ili dva meseca ako bude potrebno; za to vreme snaga će vam se vratiti. Sve je spremljeno za naše bekstvo, i možemo slobodno birati čas i trenutak. Onoga dana kad budete osećali u sebi dovoljno snage za plivanje, e, toga dana ćemo ostvariti naš plan.

— Ja više nikada neću plivati, — reče Farija — jer je ova ruka oduzeta, i to ne za jedan dan, već za svagda. Podignite je, pa ćete videti koliko je teška.

Mladić mu podiže ruku, koja pade natrag kao kakva stvar. On uzdahnu.

— Sad ste se uverili, zar ne, Edmonde? — reče Farija. — Verujte mi, ja znam šta kažem, jer otkako sam imao prvi nastup ove bolesti, nisam prestao da o njoj razmišljam. Očekivao sam taj napad, jer je to porodična i nasledna bolest. Moj otac je umro pri trećem nastupu, a moj pradeda tako isto. Lekar koji mi je spremio ovaj lek, a to nije niko drugi do čuveni Kabanis, predskazao mi je istu sudbinu.

— Lekar se vara — uzviknu Dantes. — A što se tiče vaše uzetosti, ona mi ne smeta, jer ću vas uzeti na leđa i plivaću držeći vas na sebi.

— Vi ste pravo dete — reče opat. — Pa vi ste mornar, umete da plivate, pa prema tome morate znati da čovek natovaren tolikim teretom ne može da prepliva ni pedeset hvati. Prestanite da se zavaravate maštarijama koje ne mogu da obmanu čak ni vaše divno srce. Ja ću, dakle, ostati ovde sve dok ne kucne čas moga oslobođenja, koje odsada samo smrt može da mi podari. Ali vi, vi bežite, idite! Vi ste mladi, okretni i jaki, ne brinite se za mene; ja vas razrešavam zadate reči.

— Dobro — reče Dantes. — Onda i ja ostajem.

Zatim ustade, pa pruživši svečano ruku preko starca, reče:

— Zaklinjem se kralju Hristovom da ću se od vas odvojiti tek posle vaše smrti!

Farija je posmatrao toga tako plemenitog, tako jednostavnog i tako uzvišenog mladića, i pročita na njegovom licu, ozarenom odsjajem najčistije odanosti, iskrenost njegove ljubavi i časnost njegove zakletve.

— Dobro, — reče bolesnik — pristajem. Hvala!

Zatim mu pruži ruku i reče:

— Možda ćete biti nagrađeni za to nesebično požrtvovanje; ali kako ja ne mogu a vi nećete da bežite, potrebno je da zatrpamo hodnik ispod stražarske staze, jer stražar, prilikom koračanja, može da zapazi kako odjekuje potkopano mesto i da to javi nadzorniku, a tada bi otkrili naše delo i razdvojili bi nas. Idite i izvršite taj posao, pri kome vam ja, na žalost, ne mogu više pomagati. Provedite u tom radu i celu noć ako bude potrebno, pa se vratite ovamo sutra ujutru posle tamničareve posete, jer ću imati da vam kažem nešto važno.

Dantes prihvati sveštenikovu ruku koji ga uspokoji jednim osmehom, pa iziđe sa onom poslušnošću i poštovanjem koje je sada osećao prema svome starom prijatelju.

18. ZAKOPANO BLAGO

Kada se sutradan ujutru Dantes vrati u sobu svoga tamničkog druga, zateče Fariju kako sedi spokojna lica.

Pod zrakom svetlosti koji se provlačio kroz uzani prozor njegove ćelije, držao je u levoj ruci, kojom se — kao što se sećamo — jedino mogao služiti, rašireno parče hartije, koje je obično bilo uvijeno u tanak valjak, te sad nikako nije htelo da ostane razvijeno.

Bez ijedne reči pokaza on tu hartiju Dantesu.

— Šta je to? — zapita ovaj.

— Pogledaj dobro — reče opat osmehujući se.

— Ja gledam što bolje mogu — reče Dantes — i vidim samo jednu hartiju upola sagorelu, na kojoj su ispisana gotska slova nekakvim čudnim mastilom.

— Ova hartija, dragi prijatelju, — reče Farija — pošto sad mogu sve da vam priznam, jer sam vas oprobao, ova hartija je moje blago, od koga vam od danas pripada jedna polovina.

Hladan znoj orosi Dantesovo čelo. Do toga dana — i za koliko dugo vremena! — izbegavao je on da govori sa Farijom o tome blagu, jer je ono bilo izvor optužbe da je jadni opat lud. Zbog svoje urođene otmenosti Edmond je više voleo da ne dodiruje tu žicu što bolno zvuči; a i sam opat Farija nije to spominjao. Dantes je starčevo ćutanje tumačio kao duhovno ozdravljenje. Ali danas, tih nekoliko reči koje su se izmakle Fariji posle onako mučne bolesti, kao da su nagoveštavale opasan povratak umne poremećenosti.

— Vaše blago? — promuca Dantes.

Farija se osmehnu.

— Jeste — reče on. — U svakom pogledu vi ste plemenit čovek, Edmonde, i ja naslućujem po vašem bledilu i vašem drhtanju šta se odigrava u vama u ovom trenutku. Ne; budite spokojni, ja nisam lud. To blago postoji, Dantese, i svejedno je što meni nije bilo suđeno da ga imam, jer ćete ga bar vi imati. Niko nije hteo da me sasluša i da mi poveruje, jer su smatrali da sam lud; ali vi, koji morate znati da ja to nisam, saslušajte što ću vam reći, pa mi posle verujte ako hoćete.

— "Avaj!" — promrmlja Edmond u sebi. — "Evo, obuzima ga ponovo! Samo mi je trebala još ova nesreća!"

Zatim glasno reče Fariji:

— Dragi prijatelju, vaš nastup bolesti vas je možda zamorio. Zar nećete malo da se odmorite? Sutra, ako hoćete, saslušaću to što imate da mi kažete; ali danas hoću da vas negujem, i ništa drugo. Uostalom, — nastavi on sa osmehom — zar je za nas to blago toliko hitno?

— Veoma hitno, Edmonde! — odgovori starac. — Ko zna da li sutra ili možda prekosutra neće naići i treći nastup? Pomislite da bi u tom slučaju sve bilo izgubljeno! Jeste, istina je; često sam mislio sa gorkim uživanjem na to bogatstvo koje bi značilo sreću za deset porodica, a koje je izgubljeno za te ljude koji me progone. Ta misao služila mi je kao osveta, i ja sam se s njome polagano naslađivao u mraku moje tamnice i u očajanju moga tamnovanja. Ali sad kad sam oprostio svetu iz ljubavi prema vama, sad kad vas vidim tako mladog i punog budućnosti, sad kad mislim kolika sreća može da vam padne li deo ako vam otkrijem tu tajnu, ja strepim zbog zadocnjenja i uzdrhtim pri pomisli da možda neću stići da obezbedim tako dostojnom čoveku kao što ste vi posedovanje tolikog zakopanog blaga.

Edmond okrete glavu uzdahnuvši.

— Vi i dalje nećete da verujete, Edmonde, — nastavi Farija. — Zar vas moj glas nije ubedio? Vidim da su vam potrebni dokazi. Pa lepo! Pročitajte šta piše na ovoj hartiji koju nisam još nikome pokazo.

— Sutra, dragi prijatelju, — reče Edmond, kome je bilo nepodnošljivo da bude saučesnik u starčevom ludilu. — Mislio sam da smo se sporazumeli da o tome govorimo tek sutra.

— Govorićemo o tome tek sutra, ali pročitajte danas šta piše na ovoj hartiji.

"Ne treba ga dražiti" — pomisli Edmond. Pa uzevši tu hartiju, kojoj je nedostajala jedna polovina, jer je jamačno izgorela nekim slučajem, on pročita:

ova blago, koje dostiže vrednost dva mi

rimskih zlatnika u uglu koji je naj u

od drugog otvora, koje

zaveštavam u potpuno vlas

sledniku.

25. aprila 149

— Šta velite? — reče Farija kad mladić završi čitanje

— Ali, — odgovori Dantes — ja vidim ovde samo nekakve okrnjene redove i reči bez smisla; slova su oštećena dejstvom vatre i ostaju nerazumljiva.

— Za vas, dragi prijatelju, jer ih čitate prvi put, ali ne za mene koji sam iskapao nad njima za mnogih noći, koji sam uspostavio svaku rečenicu, dopunio svaku misao.

— I vi mislite da ste pronašli onaj skriveni smisao?

— Ubeđen sam u to, i vi ćete i sami oceniti. Ali najpre saslušajte povest te hartije.

— Ćutite!… — uzviknu Dantes. — Koraci!… Neko do lazi… idem… Zbogom!

I Dantes, srećan što je izbegao da sluša tu povest i ono objašnjenje koje bi mu zacelo potvrdili žalosno stanje njegovoga prijatelja, provuče se kao zmija kroz uzani hodnik, dok je Farija, živahnuvši od straha, nogom gurao ploču na mesto i pokrivao je komadom asure, da bi sakrio od pogleda pukotinu koju nije imao vremena da popuni.

Bio je to upravnik tamnice, koji je, doznavši od tamničara za Farijinu nevolju, došao da se lično uveri koliko je ona ozbiljna.

Farija ga dočeka sedeći, i izbegavao je svaki pokret koji bi ga odao, te tako uspe da sakrije od upravnika svoju oduzetost, koja mu je već bila umrtvila polovinu tela. On se sad bojao da upravnik, pobuđen sažaljenjem prema njemu, ne htedne da ga premesti u neku zdraviju ćeliju, te da ga razdvoji od njegovoga mladog druga. Ali, srećom, to se ne dogodi; i upravnik se povuče ubeđen da je njegov jadni ludak, prema kome je on u dnu svoga srca osećao izvesnu naklonost, samo lako oboleo.

Za to vreme je Edmond, sedeći na svom krevetu i sa glavom zaronjenom u ruke, pokušavao da sabere svoje misli. Sve je bilo tako pametno, tako veliko i tako puno smisla kod Farije otkako ga je upoznao, da nije mogao shvatiti da ta savršena mudrost u svim ostalim stvarima bude u jednoj jedinoj stvari izvrgnuta u ludost. Da li se to Farija varao u pogledu svoga blaga, ili se ceo svet varao u pogledu Farije?

Dantes ostade u svojoj ćeliji ceo dan, ne usuđujući se da se vrati svome prijatelju. On je na taj način pokušavao da odloži trenutak kada će se potpuno uveriti da je opat lud, jer bi to ubeđenje bilo za njega užasno.

Ali predveče, posle vremena svakidašnje posete tamničara, videći da mladić ne dolazi, Farija pokuša da pređe prostor koji ga je razdvajao od njega. Edmond uzdrhta kad ču bolne napore što ih je starac činio vukući se, jer mu je noga bila nemoćna, a nije mogao da se pomaže ni rukom.

Edmond je morao da ga privuče k sebi, jer on nikad ne bi mogao da se izvuče kroz ulazni otvor koji je vodio u Dan tesovu sobu.

— Evo, ja vas nemilosrdno progonim — reče on sa osmehom iz koga je zračila blagonaklonost. — Poverovali ste da ćete moći da izbegnete moju darežljivost, ali u tome nećete uspeti. Slušajte, dakle.

Edmond vide da nema kud. On posadi starca na svoj krevet, a sam sede na stoličicu pored njega.

— Vama je poznato — reče opat — da sam ja bio sekretar i prisan prijatelj kardinala Spade, poslednjeg princa koji je nosio to ime. Tome vrlom plemiću imam da zahvalim za svu sreću što sam je osetio u ovome životu. On nije bio bogat, mada je bogatstvo njegove porodice bilo već prešlo u poslovicu i mada sam često slušao kako svet kaže: "Bogat kao Spada". Ali on, kao god i mišljenje sveta, živeo je bd toga opšteg uverenja da je bogat. Njegov dvor bio je moj raj. Poučavao sam njegove sinovce, koji su umrli, i kad je ostao sam na svetu, ja sam mu vratio potpunom odanošću sve ono što mi je učinio u toku od deset godina.

Kardinalov dom nije uskoro imao za mene nikakvih tajni. Često sam viđao kardinala kako prelistava knjige iz starih vremena i žudno istražuje nešto po prašnjivim porodičnim rukopisima. Jednoga dana, kada sam ga prekorio zbog njegovih beskorisnih bdenja i zbog izvesne klonulosti koja im je sledila, on me pogleda osmejkujući se gorko i otvori jednu knjigu. To je bila istorija grada Rima. Tu, u dvadesetoj glavi "Života pape Aleksandra VI", bili su ovi redovi, koje nikada više nisam mogao zaboraviti:

Veliki ratovi u Romanji bili su završeni. Cezaru Bordžiji, koji beše dovršio osvajanje ove pokrajine, bio je potreban novac da bi kupio celu Italiju. I papi je novac bio potreban da bi jednom zauvek svršio sa Lujem XII, francuskim kraljem, koji je i dalje bio opasan i pored svojih poslednjih neuspeha. Trebalo je, dakle, pribaviti dosta novaca, a to je bilo teško u toj jadnoj, iscrpenoj Italiji.

Njegova svetost doseti se nečemu. Papa odluči da postavi dva kardinala.

Ako bi izabrao za taj položaj dve ugledne ličnosti iz Rima, naročito dvojicu bogataša, evo šta bi sveti otac zaradio na tome poslu: pre svega, imao bi da proda velike položaje i uzvišena zvanja koja su dotle pripadala toj dvojici kardinala: osim toga, mogao je računati na veoma visoku cenu za ta dva kardinalska šešira.

Bila je i treća korist iz toga posla, i ona će se uskoro pojaviti. ,

Papa i Cezar Bordžija nađoše najpre ta dva buduća kardinala. To su bili: Đovani Rospiljozi, koji je sam zauzimao četiri najviša položaja pri svetoj stolici, a zatim Cezar Spada, jedan od najplemenitijih i najbogatijih Rimljana. I jedan i drugi naslućivali su cenu takve papine milosti. Oni su bili slavoljubivi. Pošto je našao ovu dvojicu, Cezar nađe ubrzo i kupce za njihova ranija zvanja.

Posledica toga bila je da su Rospiljozi i Spada platili da bi postali kardinali, a osmorica drugih platiše da dođu na položaje dvojice novopostavljenih kardinala. I tako u kase spekulanata uđe osam stotina hiljada zlatnika.

Da pređemo sad na poslednju korist iz toga posla, jer je već krajnje vreme za to. Pošto je obasuo svojom ljubaznošću Rospiljozija i Spadu, i pošto im je dodelio znake kardinalskog dostojanstva, a uveren da su oni morali radi isplate stvarnoga duga svoje zahvalnosti grupisati i prodati svoja imanja da bi se nastanili u Rimu, papa i Cezar Bordžija pozvaše na večeru oba kardinala.

Povodom toga otpoče prepirka između svetog oca i njegovog sina: Cezar je smatrao da se može upotrebiti jedno od onih sredstava koje je on uvek imao pri ruci za svoje bliske prijatelje, a to su najpre čuveni ključ kojim bi izvesni ljudi, pošto bi bili zamoljeni, imali da otvore izvestan orman. Na tome ključu nalazio se jedan mali gvozdeni šiljak koji je radnik prilikom pravljenja ključa zaboravio da izravna. Kada bi neko pritisnuo ključ da otvori orman, čija se brava teško otvarala, taj šiljak bi ga ubo, i taj bi sutradan umro. Postojao je i prsten sa lavljom glavom, koji je Cezar navlačio na prst kada bi imao da se rukuje s izvesnim ličnostima. Tada bi lav ujeo za pokožicu ruke tih počastvovanih, a ujed je bio smrtonosan posle dvadeset i četiri časa.

Cezar, dakle, predloži svome ocu bilo da pošalje kardinale da otvore orman, bilo da obojici srdačno stegne ruku. Ali mu Aleksandar VI odgovori:

"— Ne treba da štedimo jednu večeru kada su u pitanju ti sjajni kardinali Spada i Rospiljozi. Nešto mi kaže da ćemo naknaditi taj novac. Uostalom, vi zaboravljate, Cezare, da se trbobolja pojavljuje odmah, dok ubod ili ujed završavaju svoje dejstvo tek posle jednog ili dva dana.

Cezar prihvati te razloge. Eto zašto kardinali dobiše poziv na tu večeru.

Trpeza je bila postavljena u vinogradu što ga je papa imao blizu SanPijetroinVinkoli, u divnom domu koji šu kardinali poznavali dobro, jer se o njemu mnogo govorilo.

Rospiljozi, sav zanesen svojim novim dostojanstvom, pripremi dobro svoj stomak i najprijatniji izraz lica. A Spada, mudar čovek, koji je voleo jedino svog sinovca, mladog vojskovođu koji je mnogo obećavao, uze hartiju i pero pa napisa svoj testament.

Zatim posla da jave njegovom sinovcu da ga sačeka u blizini vinograda, ali izgleda da ga sluga nije našao.

Spada je znao za taj običaj pozivanja na gozbu. Otkako je hrišćanstvo, taj prevashodni nosilac prosvećenosti, donelo u Rim svoje napredne ideje, nije više centurion dolazio od strane tirana da kaže nekome: "Cezar hoće da ti umreš", već je sada dolazio jedan papin naročiti izaslanik da mu kaže sa osmehom na usnama: "Njegova svetlost želi da večerate s njim."

Spada pođe oko dva sata ka vinogradu San-Pijetro-in-Vinkoli. Papa ga je tamo očekivao. Prvo lice koje privuče Spadinu pažnju bilo je lice njegovog sinovca, nagizdanog, veoma ljupkog, koga je Cezar Bordžija obasipao ljubaznostima. Spada preblede; a Cezar, koji baci put njega pogled pun ironije, pokaza da je sve predvideo i da je klopka dobro nameštena.

Seli su za večeru. Spada je samo uspeo da zapita svog sinovca: "Jeste li dobili moju poruku?" Sinovac odgovori da nije i shvati potpuno važnost toga pitanja, ali je sad bilo prekasno, jer on maločas beše popio čašu izvrsnog vina što ga je papin podrumar naročito odvojio za njega. Spada vide istoga trenutka kako mu prinose drugu jednu bocu, iz koje mu nasuše obilno vina. Posle jednog sata jedan lekar izjavi da su se obojica otrovali pečurkama. Spada umre na izlazu iz vinograda, a sinovac izdahnu pred vratima svoje kuće, dajući nekakav znak koji njegova žena nije razumela.

Odmah Cezar i papa pohitaše da se dokopaju nasleđa pod izgovorom da hoće da pregledaju spise pokojnika. Ali se nasleđe sastojalo samo iz ovoga: komadić hartije na kome Spada beše napisao:

Zaveštavam svome dragom sinovcu moje kovčege i moje knjige, među kojima i moj trebnik sa zlatnim okovima na uglovima, i želim da on sačuva tu uspomenu od svoga strica, koji ga voli.

Naslednici su tražili svuda, divili se trebniku, zapleniše nameštaj i začudiše se što je Spada, taj bogati čovek, bio uistini najbedniji od svih stričeva. Od blaga ni pomena, osim naučnog blaga koje je ležalo u knjižnici i laboratorijumima.

To je bilo sve. Cezar i njegov otac tražili su, pretresali i špijunirali, ali ne nađoše ništa, ili bar veoma malo: možda za hiljadu talira zlatnih predmeta i otprilike isto toliko kovanoga novca. Ali sinovac je imao vremena da pri povratku kući kaže svojoj ženi:

" — Potražite po hartijama moga strica. Postoji zaista stvarni testament."

Sada su tražili možda marljivije nego što su to činili uzvišeni naslednici. Sve je bilo uzalud; ostadoše samo dve palate i jedan vinograd iza Palatina. Ali u ono vreme i pokretna dobra imala su osrednju vrednost, te obe palate i vinograd ostadoše porodici kao nedostojni grabljivosti pape i njegovoga sina.

Meseci i godine protekoše. Aleksandar VI umre otrovan znate već usled kakve zabune. Cezar, otrovan zajedno s njim, ostade živ, ali mu se koža oljuštila kao u zmije, a po novoj koži otrov mu beše. ostavio pege kao na tigrovom krznu. Najzad, primoran da napusti Rim, on otide da pogine neslavno u nekoj noćnoj čarki i skoro zaboravljen od istorije.

Posle papine smrti i posle izgnanstva njegovog sina, svet je očekivao da vidi kako porodica Spada ponovo počinje da živi kao nekada u vreme kardinala Spade. Ali to se ne dogodi. Porodica Spada ostade da živi i dalje u izvesnom sumnjivom blagostanju. Večna tajna spusti se na tu mračnu aferu, a svet je govorio da je Cezar, veštiji i lukaviji od svoga oca, oteo od pape imanje dvojice kardinala. Kažem dvojice, jer je kardinal Rospiljozi, koji se nije pobrinuo da se obezbedi, bio potpuno opljačkan.

— Ovo dosad — prekide pričanje Farija osmehujući se — ne izgleda vam odveć besmisleno, zar ne?

— O, dragi prijatelju, — reče Dantes — naprotiv, čini mi se kao da čitam neku veoma zanimljivu hroniku. Nastavite. molim vas.

— Onda nastavljam:

Porodica se naviknu na to pomračenje njene ranije slave. Godine su prolazile. Među potomcima jedni su bili vojnici, a drugi diplomate; neki postadoše crkvena lica, a neki opet bankari; jedni se obogatiše, a drugi sasvim padoše u bedu. Sad dolazim na poslednjeg potomka te porodice, na onoga čiji sam sekretar bio: na grofa Spadu.

Vrlo često sam ga čuo kako se žali na nesrazmernost između njegovog imanja i njegovog društvenog položaja, pa sam mu zato savetovao da ono malo imovine što mu je još ostalo uloži u doživotnu rentu. On posluša taj savet i udvostruči tako svoj prihod.

Onaj čuveni trebnik beše ostao u porodici, i sada je pripadao grofu Spadi. Predavali su ga od oca na sina, jer ona čudna odredba jedinoga testamenta koji je bio pronađen načinila je od njega pravu relikviju, koja je čuvana u porodici sa sujevernim obožavanjem. Bila je to knjiga ukrašena najlepšim gotskim slikama i sa tako teškim zlatnim okovom, da ju je jedan sluga uvek nosio ispred kardinala u danima velikih svečanosti.

Kad sam video svakovrsne spise, povelje, ugovore i pergamente koji su čuvani u porodičnoj arhivi i koji su svi poticali od odgovornog kardinala, ja počeh kao i toliki službenici, upravnici dobra i sekretari koji su mi prethodili, da pregledam ogromne svežnjeve dokumenata. Ali i pored sve moje vrednoće i savesnosti, pri istraživanju ne nađoh apsolutno ništa. Međutim, ja sam bio pročitao, pa sam čak i napisao jednu tačnu i tako reći privremenu istoriju porodice Bordžija samo radi toga da bih se uverio da li je neki višak prihoda pripao tim plemićima posle smrti moga kardinala Cezara Spade, ali sam tamo zapazio samo to da je dodato imanje kardinala Rospiljozija, njegovoga druga u zajedničkoj nesreći.

Bio sam skoro sasvim siguran da to nasleđe nije donelo koristi ni porodici Bordžija na porodici Spada, već da je ostalo bez gospodara, kao ona blaga iz arapskih priča koja počivaju u utrobi zemlje pod pogledima nekog duha. Pretraživao sam, računao, proveravao po hiljadu i hiljadu puta porodične prihode i rashode za trista godina unazad, ali sve je bilo uzalud. Ja ostadoh i dalje u neznanju, a grof Spada u bedi.

Moj gospodar umre. Osim svoje doživotne rente, imao je, pored porodičnih dokumenata, svoju biblioteku sastavljenu od pet hiljada knjiga i svoj čuveni trebnik. On mi zavešta sve to, sa još hiljadu rimskih talira, koje je imao u novcu, pod uslovom da mu priređujem godišnje pomene i da izradim rodoslov i povest njegove porodice, što sam ja učinio sasvim tačno…

— Umirite se, dragi Edmonde; približujemo se kraju.

Godine 1807, na mesec dana pre moga hapšenja i na petnaest dana posle smrti grofa Spade, 25. decembra — razumećete malo docnije kako je taj značajni dan ostao u mome pamćenju — pročitavao sam već po hiljaditi put te hartije koje sam hteo da sredim, jer je palata ubuduće pripadala jednom stranom licu, te je trebalo da napustim Rim i da se nastanim u Firenci, noseći sa sobom dvanaest hiljada knjiga koje sam imao, moju biblioteku i moj čuveni trebnik, kada, zamoren tim neprekidnim proučavanjem, a ne osećajući se dobro posle prilično teške večere, glava mi klonu na ruke i ja zaspah. Bilo je tri časa posle podne.

Probudio sam se kad je časovnik otkucao šest časova.

Digoh glavu; bio sam u najdubljoj pomrčini. Zazvonio sam da mi se donese svetlost, ali niko ne dođe: Tada rešim da se poslužim sam. A i inače je trebalo da se naviknem da budem filozof. Uzeh jednom rukom jednu već pripremljenu sveću, a drugom potražih, u nedostatku žižica, kojih nije bilo u kutiji, neku hartiju koju sam nameravao da zapalim na poslednjem plamičku što je poigravao iznad ognjišta. Ali bojeći se da u mraku ne uzmem neki dragoceni dokumenat umesto obične hartije, kolebao sam se. Tada se setih da sam video u onom čuvenom trebniku, koji je ležao na stolu pored mene, nekakvu staru hartiju sasvim požutelu pri vrhu, koja izgleda da je služila kao umetak za obeležavanje dokle se stalo sa čitanjem, i koja je preživela nekoliko vekova, jer su je naslednici pobožno čuvali. Potražih pipajući tu izlišnu hartiju, nađoh je, uvih je i prinesoh plamenu koji je gasnuo, pa je zapalih.

Ali tada pod mojim prstima, kao nekom mađijom, ukoliko se plamen više peo, videh kako se na belom listu hartije pojavljuju žućkasta slova. Tada me obuze nekakav užas: stegoh šakama hartiju, uguših vatru, pripalih sveću na samom ognjištu, pa sa neopisivim uzbuđenjem razvih ponovo to izgužvano pismo i raspoznadoh da su nekakvim tajanstvenim i nevidljivim mastilom bila ispisana ta slova koja su postajala vidljiva tek pod dejstvom jake toplote. Nešto više od trećine hartije bilo je sagorelo u plamenu. To je onaj deo pisma koji ste čitali jutros. Pročitajte ga ponovo, Dantese. Zatim, kad ga budete pročitali, ja ću vam dopuniti one prekinute rečenice i njihov nepotpuni smisao."

I Farija, prekinuvši dalje pričanje, pruži Dantesu to parče hartije, na kome ovaj sad žudno pročita ove reči ispisane nekakvim crvenkastim mastilom koje je ličilo na rđu:

Na današnji dan, 25. aprila 1498, po

Aleksandar VI, a bojeći se da ne

ne zaželi da me nasledi, pa da mi pri

i Bentivolju, koji su umrli otrovani,

mome jedinom nasledniku, da sam za

koje je posetio zajedno sa mnom, a to će reći u

ostrva Monte Kristo, svu svoju im

menju, dijamantima i nakitima; da je jedino

dostiže vrednost otprilike dva mi

naći ako podigne dvadesetu ste

zaliva na istočnoj strani u pravoj liniji. Dva

otvo

u tim pećinama: blago je u uglu koji je naju

koje mu blago zaveštam i predajem u pot

jedinom nasledniku

25. aprila 1498.

Cez

— A sad, — nastavi opat — čitajte ovu drugu hartiju.

I on pruži Dantesu drugi jedan list sa drugim odlomcima redova.

Dantes uze i pročita:

što me je pozvala na večeru Njegova Svetlost zadovo

ljavajući se samo tim što mi je naplatio

kardinalski šešir,

premi istu sudbinu kao kardinalima Kaprari

izjavljujem mome sinovcu Gvidu Spadi,

kopao na jednom mestu koje on zna i

pećinama maloga

ovinu u zlatnim polugama i zlatnicima, dragom

ka-

ja znam da postoji ovo blago koje

liona rimskih zlatnika, a koje će on

nu počevši od malog

ra su načinjena

daljeniji od drugog otvora,

puno vlasništvo, kao mome

ar+Spada

Farija ga je posmatrao užarena oka.

— A sad — reče on kad vide da je Dantes stigao do poslednjeg reda — sastavite oba odlomka, pa sudite vi sami.

Dantes ga posluša. Dva spojena odlomka sačinjavali su ovaj spis:

Na današnji dan, 25. aprila 1498, po… što me je pozvala na večeru Njegova Svetost… Aleksandar VI, a bojeći se da, ne… zadovoljavajući se samo tim što mi je naplatio kardinalski šešir, ne zaželi da me nasledi, pa da mi pri… premi istu sudbinu kao kardinalima Kaprari i Bentivolju, koji su umrli otrovani,… izjavljujem mome sinovcu Gvidu Spadi, mome jedinom nasledniku, da sam za… kopao na jednom mestu koje on zna i koje je posetio zajedno sa mnom a to će reći u… pećinama maloga ostrva Monte Kristo, svu svoju imovinu u zlatnim polugama i zlatnicima, dragom kamenju, dijamantima i nakitima; da jedino… ja znam da postoji ovo blago, koje dostiže vrednost otprilike dva mi.. liona rimskih zlatnika, a koje će on naći ako podigne dvadesetu ste… nu počevši od malog zaliva na istočnoj strani u pravoj liniji. Dva otvo… ra su načinjena u tim pećinama: blago u uglu koji je naju… daljeniji od drugog otvora, koje mu blago zaveštavam i predajem u pot… puno vlasništvo, kao mome jedinom nasledniku.

25. aprila 1498.

C ez… ar+Spada

— Dakle, razumete li najzad? — reče Farija.

— To je bila izjava kardinala Spade i testament koji su već toliko vremena tražili? — reče Edmond ne verujući još.

— Jeste, hiljadu puta jeste.

— Ko ga je ovako dopunio?

— Ja koji sam pomoću onoga preostalog odlomka naslutio ostatak mereći dužinu redova prema širini hartije i prodirući u skriveni smisao pomoću smisla koji se video kao što se čovek upravlja u podzemnom hodniku po ostatku svetlosti što dolazi odozgo.

— A šta ste učinili kad ste poverovali da ste stekli to ubeđenje?

— Hteo sam da otputujem i pošao sam istog trenutka, noseći sa sobom početak mog velikog spisa o jedinstvu kraljevine Italije; ali odavno je carska francuska policija motrila na mene, jer je ona u to vreme — suprotno onome što je Napoleon hteo kasnije kad je dobio sina — težila deobi pokrajina. Moj nagli odlazak, čiji uzrok ona nije mogla ni da nasluti, pobudio je u njoj sumnju, te u trenutku kada sam se hteo ukrcati u Pjombinu, mene uhapsiše.

— A sad, — nastavi Farija gledajući Dantesa sa skoro očinskim izrazom — sad, prijatelju, vi znate isto koliko i ja; pa ako ikada pobegnemo odavde zajedno, polovina moga blaga pripada vama; ako ja umrem ovde, a vi se spasete sami, onda vama ono pripada u celosti.

— Ali — zapita Dantes kolebajući se — zar to blago nema na ovome svetu nekog zakonitijeg naslednika nego što smo mi?

— Ne, ne, umirite se. Porodica je potpuno izumrla; a, uostalom, poslednji grof Spada načinio me je svojim naslednikom. Zaveštavajući mi onaj simbolični trebnik, on mi je zaveštao i ono što se u njemu nalazilo. Ne, ne, budite spokojni: ako mi dođemo do toga bogatstva, moći ćemo da ga uživamo bez griže savesti…

— I vi kažete da to blago sadrži…

— Dva miliona rimskih talira, ili oko trinaest miliona u sadanjem novcu.

— Nemoguće! — reče Dantes prestrašen ogromnošću te sume.

— Nemoguće! A zašto? — nastavi starac. — Porodica Spada bila je jedna od najstarijih i najmoćnijih porodica XV veka. Uostalom, u ona vremena kad nije bilo nikakvih velikih trgovačkih poslova i nikakve industrije, takva nagomilavanja zlata i nakita nisu bila retka. Ima i dan danas rimskih porodica koje gladuju pored jednog miliona u dijamantima i dragom kamenju, što se prenosi sa oca na najstarijeg sina, a ne sme nikada da se otuđi niti da se dirne.

Edmondu se učini da sanja. On je lebdeo između neverovanja i radosti.

— Ja sam ovu tajnu krio od vas tako dugo, — nastavi Farija — najpre samo zato da bih vas iskušao, a zatim da bih vas iznenadio. Da smo pobegli iz tamnice pre moga nastupa obamrlosti, ja bih vas odveo na Monte Kristo; ali — dodade sa uzdahom — sad ćete vi mene tamo voditi. Šta je, Dantese, vi mi ne zahvaljujete?

— To blago pripada vama, dragi prijatelju, — reče Dantes. — Ono pripada samo vama i ja na njega nemam nikakva prava: ja nisam vaš rođak.

— Vi ste moj sin, Dantese! — uzviknu starac. — Vi ste dete moga robovanja. Moj poziv me je osudio na neženstvo; a eto, bog vas je meni poslao da uteši u isti mah i čoveka koji nije mogao biti otac i sužnja koji nije mogao biti slobodan.

I Farija pruži onu ruku koja mu je još bila zdrava ka mladome čoveku, koji mu se obisnu o vrat plačući.

19. TREĆI NASTUP

Sada kad je to blago o kome je opet Farija tako dugo razmišljao moglo da obezbedi buduću sreću onoga koga je on istinski voleo kao svoga sina, njegova je vrednost dvostruko porasla u opatovim očima. Svakog dana je sve više govorio o celokupnom iznosu toga blaga i objašnjavao Dantesu kolika se dobra u sadašnje vreme mogu učiniti svojim prijateljima sa trinaest ili četrnaest miliona. No tada bi se Dantesovo lice namrštilo, jer mu se u sećanje vraćala njegova zakletva da se osveti, i on je razmišljao o tome koliko u sadašnje vreme čovek sa trinaest ili četrnaest miliona može isto tako i da nanese zla svojim neprijateljima.

Opat nije poznavao ostrvo Monte Kristo, ali je ono Dantesu bilo poznato, jer je često prolazio pored tog ostrva, koje se nalazi na dvadest i pet milja od Pjanoze, između Korzike i ostrva Elbe, i jedanput je čak tamo i pristao sa brodom. To ostrvo bilo je odvajkada — kao što je i sad — potpuno pusto. To je jedna stena skoro kupasta oblika, koju kao da je neki vulkanski zemljotres izdigao sa dna provalije na površinu mora.

Dantes je crtao plan ostrva Fariji, a Farija je davao savete Dantesu kako da pronađe blago.

Ali Dantes nije bio ni izbliza toliko oduševljen, a naročito ne toliko pun vere kao starac. Istina, sad je bilo sasvim izvesno da Farija nije lud; a način na koji je on došao do otkrića, zbog koga su ga smatrali ludim još je povećavao njegovo divljenje prema njemu. Ali, on tako isto nije mogao da veruje da to zakopano blago, pretpostavljajući da je i postojalo, postoji i sad. Zato, mada nije smatrao to blago kao nešto izmišljeno, ipak je mislio da ono sad više nije tamo.

Međutim, kao da je sudbina htela da oduzme dvojici zatvorenika i poslednju njihovu nadu i da im stavi do znanja da su osuđeni na doživotno tamnovanje, zadesi ih još jedna nova nesreća: stražarski hodnik prema obali mora, koji je već odavno bio sklon padu, prezidan je. Opravili su temelje i ogromnim komadima stene zatvorili onu rupu koju je Dantes upola bio zatrpao. Da on nije iz predostrožnosti to učinio, kao što mu je opat savetovao, njihova nesreća bila bi još mnogo veća, jer bi se otkrio njihov pokušaj bekstva, te bi ih nesumljivo razdvojili. I tako se sad još jedna nova vrata, mnogo jača i neumoljivija od ostalih, behu, dakle, ponovo zatvorila pred njima.

— Eto, vidite, — govorio je mladić sa nekom blagom tugom Fariji — da bog hoće da mi oduzme čak i onu zaslugu koju vi nazivate mojim požrtvovanjem prema vama. Ja sam vam obećao da ću ostati večito s vama, a sad više nisam slobodan da ne održim svoje obećanje. Ja neću dobiti to blago kao god ni vi, i odavde nećemo izići ni jedan ni drugi. Ali vidite, dragi prijatelju, moje pravo blago nije ono koje me je očekivalo pod mračnim stenama Monte Krista, već je to vaša blizina, naše druženje od pet ili šest časova dnevno, uprkos našim tamničarima; to su oni zraci inteligencije koje ste bacili u moj mozak, oni jezici koje ste usadili u moje pamćenje i koji tu rastu pružajući svoje filološke grane. Ona razna znanja čije ste mi vi usvajanje toliko olakšali vašom dubinom poznavnja i jasnoćom načela na koja ste ih sveli, eto, to je moje blago, prijatelju, eto čime ste me obogatili i usrećili. Verujte mi i utešite se, jer meni to vredi više nego čitave tone zlata i kovčezi dijamanata, pa makar i ne bili sumnjivi kao oni oblaci što se jutrom vide kako lebde iznad mora, koji se čoveku čine da su čvrsta zemlja, a koji se isparavaju, raspršavaju i iščezavaju ukoliko im se čovek približuje. Imati vas pored sebe što je moguće duže, slušati vaš rečiti govor kako ukrašava moj um i prekaljuje moju dušu, kako osposobljava moje biće za velika i opasna dela ako ikada budem slobodan, kako ih ispunjava toliko da očajanje kome sam bio spreman da se predam kad sam se sa vama upoznao ne može tu da nađe više mesta za sebe, eto, to je moje bogatstvo; ono nije proizvod mašte; za to pravo bogatstvo imam vama da zahvalim; i svi vladari na svetu, pa makar to bili i Cezari Bordžije, neće uspeti da mi ga otmu.

Tako su naredni dani bili za ta dva nevoljnika ako ne srećni a ono bar dani koji su dosta brzo proticali. Farija, koji je za vreme tolikih godina ćutao o blagu, sad je o njemu počinjao da govori svakom prilikom. Kao što je bio predvideo, ostala mu je oduzeta desna ruka i leva noga, i bio je skoro izgubio svaku nadu da će se on moći koristiti tim blagom. Ali je neprestano maštao da će se njegov drug osloboditi ili pobeći, i uživao je mesto njega. Bojeći se da se ono pismo nekoga dana ne zaturi ili izgubi, primorao je Dantesa da ga nauči napamet, i Dantes ga je znao od prve do poslednje reči. Tada on uništi drugi deo pisma, jer je bio siguran da se njegov pravi smisao ne bi moga pogoditi kad bi neko našao ili zaplenio njegov prvi deo. Ponekad je Farija provodio po čitave sate dajući uputstva Dantesu, uputstva koja bi mu poslužila korisno onoga dana kad bude oslobođen. A tada, kad jednom bude na slobodi, od onoga dana, od onoga časa, i onoga trenutka kad bude slobodan, on ne treba više da ima drugu misao osim ove jedine: da stigne na Monte Kristo kakvim bilo načinom, da ostane tamo sam pod nekim izgovorom koji ne bi pobudio nikakvu sumnju, pa kad već bude tamo sam, da se potrudi i da pronađe one čarobne pećine i da kopa na označenom mestu. A označeno mesto, kao što je rečeno, bio je ugao najudaljeniji od drugog otvora.

Za to vreme časovi su proticali ako ne brzo, a ono bar podnošljivo. Farija, kao što smo rekli, iako mu se nije povratila snaga u ruku i nogu, bio je opet stekao punu jasnoću i malopomalo, osim onih duhovnih znanja o kojima smo podrobno govorili, naučio je svoga mladog druga onom strpljivom i uzvišenom zanatu sužnja koji ni od čega ume da stvori nešto. I tako su oni gledali da uvek budu nečim zabavljeni; Farija da ne bi sam sebe gledao kako stari, a Dantes da se ne bi sećao svoje skoro zaboravljene prošlosti, koja je lebdela u najdubljem kutu njegova sećanja samo kao udaljena svetlost izgubljena u noći. Sve je sad išlo kao u životima onih bića gde nesreća nije ništa poremetila i koji protiču nesvesno i mirno pod okom proviđenja.

Ali je ispod toga površnog mira bilo u srcima mladića i starca možda dosta zadržanih toplota, dosta prigušenih uzdaha, koji su izbijali onda kada bi Farija ostao sam i kada bi se Edmond vratio u svoju ćeliju.

Jedne noći Edmond se probudi naglo, jer mu se učini da ga neko zove.

On otvori oči i pokuša da prodre pogledom kroz gusti mrak.

Njegovo ime, ili bolje reći neki žalostan glas koji je pokušavao da izgovori njegovo ime dopre do njega.

On se uspravi na svom krevetu, sa znojem strepnje na čelu i oslušnu. Nije bilo nikakve sumnje; ječanje je dolazilo iz ćelije njegova druga.

— Bože blagi! — prošapta Dantes. — Da ne bude ono?…

I on pomeri krevet, izvuče kamen, jurnu u hodnik i stiže do suprotnog kraja; ploča na podu bila je podignuta.

Pri svetlosti one bezoblične i drhtave svetiljke o kojoj smo govorili Edmond vide starca bledog, kako još stoji i pridržava se grčevito za drvo svoga kreveta. Lice mu je bilo zgrčeno od onih užasnih predznaka koji su mu već bili poznati i koji su ga onoliko užasnuli kada su se prvi put pojavili.

— Eto, prijatelju, — reče Farija skrušeno — vi shvatate zar ne? I nije potrebno da vam išta kažem!

Edmond kriknu bolno, pa izgubivši sasvim prisustvo duha, jurnu ka vratima vičući:

— U pomoć! U pomoć!

Farija je imao još toliko snage da ga zadrži za ruku.

— Ćutite! — reče — ili ste propali. Sad treba da mislimo samo na vas, prijatelju, da vam učinimo tamnovanje podnošljivim ili da vam omogućimo bekstvo. Trebalo bi vam mnoge godine da sami ponovo uradite on što sam ja ovde radio, a što bi bilo uništeno istoga trenutka kad bi naši nadzornici saznali za našu vezu. Uostalom, budite spokojni, dragi prijatelju; ova ćelija koju ću ja napustiti neće dugo ostati prazna, jer će neki drugi nesrećnik doći da zauzme moje mesto. Tome drugom vi ćete se pojaviti kao anđeo spasitelj. Taj će možda biti mlad, snažan i strpljiv kao vi, i on će moći da vam pomogne pri vašem bekstvu, dok sam ga ja samo ometao. Vaše pokrete neće sputavati jedan polumrtav čovek vezan uz vas. Eto, najzad bog hoće da učini nešto i za vas: vraća vam više nego što vam oduzima, a i krajnje je vreme da ja umrem.

Edmond je mogao samo da sklopi ruke i da uzvikne:

— Oh, dragi prijatelju, dragi prijatelju, ćutite! Zatim pribirajući svoju snagu, koja je za trenutak bila pokolebana tim neočekivanim udarom, i svoju hrabrost potištenu starčevim rečima, on reče:

— Oh, ja sam vas već jednom spasao, pa ću vas spasti i drugi put.

I on podiže donji kraj kreveta i izvuče bočicu u kojoj je još za jednu trećinu bilo one crvene tečnosti.

— Evo, — reče — ostalo je još ovoga spasonosnog napitka. Brzo, brzo, recite mi šta treba da činim ovoga puta; da li su potrebna nova uputstva? Govorite, prijatelju, ja vas slušam.

— Nema nade — odgovori Farija vrteći glavom. — Ali svejedno. Bog hoće da čovek — koga je on stvorio i u čije je srce tako duboko usadio ljubav prema životu — čini sve što može da bi sačuvao taj život, tako težak ponekad, ali uvek tako drag.

— Oh, da, da! — uzviknu Dantes. — I ja ću vas spasti, kažem vam.

— Pa dobro, pokušajte onda! Hladnoća me već obuzima; osećam kako mi krv navire u mozak; ova užasna drhtavica od koje mi cvokoću zubi i koja kao da mi rastavlja kosti počinje da trese celim mojim telom. Kroz pet minuta bolest će izbiti, a kroz četvrt sata ostaće od mene samo leš.

— Oh, uzviknu Dantes sav obrvan bolom.

— Uradićete isto kao i prvi put, samo nećete čekati tako dugo. Sad su sve opruge života izanđale, te će sada smrt — nastavi on pokazujući na svoju oduzetu ruku i nogu — imati samo polovinu posla da svrši. Ako vidite, pošto mi budete nasuli u usta dvanaest kapi umesto deset, da se ne povraćam u život, onda saspite sav ostatak. A sad me odnesite na krevet, jer ne mogu više da se držim na nogama.

Edmond uze starca u naručje i spusti ga na krevet.

— Sada, prijatelju, — reče Farija — vi koji ste jedina uteha moga bednog života, vi koga mi je nebo poslalo dosta kasno, no ipak mi ga poslalo kao neocenjivi poklon na kome sam mu zahvalan, u ovom trenutku, kada se zauvek rastajem s vama, želim vam svaku sreću i svaki napredak koji zaslužujete. Sine moj, ja vas blagosiljam!

Mladić pade na kolena i nasloni glavu na starčevu postelju.

— Ali naročito saslušajte ovo što vam kažem u ovom poslednjem trenutku: Spadino blago postoji; bog mi omogućuje da za mene više ne postoje ni udaljenost ni prepreke. Ja ga vidim na dnu druge pećine. Moje oči prodiru u dubinu zemlje i zasenjene su tolikim bogatstvom. Ako uspete da pobegnete, setite se da jadni sveštenik za koga su svi verovali da je lud nije bio lud. Odjurite u Monte Kristo, koristite se našim bogatstvom, koristite se, jer ste dovoljno patili.

Jedan nagli trzaj prekide reč starcu. Dantes ponovo diže glavu i vide da mu se oči zakrvavljuju. Izgledalo je da mu se talas krvi penje iz grudi ka čelu.

— Zbogom! Zbogom! — prošapta starac stežući grčevito mladićevu ruku. — Zbogom!

— Oh! Još ne, još ne! — uzviknu ovaj. — Ne ostavljajte me! O, bože moj! Pomozite mu… u pomoć… u pomoć…

— Ćutite, Ćutite! — prošapta samrtnik — da nas ne bi razdvojili ako me spasete!

— Imate pravo. Oh! Da, da, budite spokojni, ja ću vas spasti! Uostalom, iako mnogo patite, izgleda da sad patite manje nego prvi put.

— Oh, ne verujte u to! Ja patim manje, jer u meni sad ima manje snage koja bi patila. U vašim godinama čovek ima veru u život i mladost ima tu povlasticu što veruje i nada se. Ali starci vide smrt mnogo jasnije. Oh! evo je… dolazi… svršeno je… vid mi se gubi… um me napušta… Dajte mi ruku, Dantese!… Zbogom! Zbogom!

Pa uspravivši se poslednjim naporom kojim prikupi svu svoju snagu, reče:

— Monte Kristo! Ne zaboravite, Monte Kristo!

I pade natrag na postelju.

Kriza je bila užasna: zgrčeni udovi, naduveni očni kapci, krvava pena, telo bez pokreta, eto šta ostade na toj postelji bola umesto umnoga bića koje je na nju leglo trenutak ranije.

Dantes uze svetiljku pa je stavi kraj uzglavlja na jedan kamen koji je virio iz zida i odakle je njena drhtava svetlost osvetljavala čudnim i sablasnim sjajem to iskrivljeno lice i to nepomično i ukočeno telo.

Ukočena pogleda čekao je neustrašivo trenutak da mu naspe spasonosni lek.

Kad mu se učini da je taj trenutak došao, on uze nož, rastavi zube, koji su sad davali manje otpora nego prvi put, izbroja jedno za drugim deset kapi, pa očeknu. Bočica je sadržavala skoro još dvostruku količinu od one koju je bio usuo.

Očekivao je deset minuta, četvrt sata, pola sata; ali ne beše nikakvog pokreta. Dršćući, nakostrešene kose, sa ledenim znojem na čelu, odbrojavao je sekunde prema kucanju svoga srca.

Tada pomisli da je vreme da pokuša poslednji ogled: on prinese bočicu modrim usnama Farijinim, pa nemajući potrebe da razdvaja vilice koje behu ostale otvorene, nasu svu tečnost što je bila u njoj.

Lek proizvede munjevito dejstvo; jaka drhtavica zatrese udove starčeve, oči mu se otvoriše toliko da je bilo strašno videti ih; on pusti jedan uzdah koji je ličio na krik, zatim se celo to drhtavo telo vrati postepeno u svoju nepomičnost.

Jedino su oči ostale otvorene.

Prođe još pola sata, sat, sat i po. Za vreme toga sata i po strepnje, Edmond, nagnut nad svojim prijateljem, sa rukom na njegovom srcu, osećao je kako se to telo postepeno hladi i kako otkucaji srca postaju sve potmuliji i dublji, i kako se gube.

Naposletku iščeze svaki trag života; poslednji otkucaj srca prestade, lice pomodre, oči ostadoše otvorene, ali pogled se zamuti.

Bilo je šest časova ujutru, i već je počelo da sviće: bleda svetlost počela je da plavi ćeliju i da savlađuje poslednju svetlost svetiljke. Čudni odsjaji prelazili su preko lica umrloga, dajući mu s vremena na vreme privid života. Sve dok je trajala ova borba svetlosti i mraka, Dantes je još mogao i da sumnja; ali čim dan nadvlada, on uvide da je sam sa jednim lešom.

Tada ga obuze nekakav dubok i nesavladljiv strah. Sad nije smeo više da stegne tu ruku koja je visila izvan kreveta, nije smeo da zaustavi svoj pogled na tim ukočenim i belim očima koje nekoliko puta uzaludno pokuša da zatvori, no koje su se uvek ponovo otvarale. On ugasi svetiljku, sakri je brižljivo i pobeže, namestivši što je bolje mogao ploču iznad svoje glave.

Uostalom, bilo je i krajnje vreme, jer je trebalo da tamničar uskoro naiđe.

Ovoga puta on najpre poseti Dantesa, a po izlasku iz njegove ćelije trebalo je da uđe u Farijinu da mu odnese doručak i rublje.

Ništa, uostalom, nije pokazivalo na tome čoveku da je saznao za ono što se dogodilo. On iziđe.

Dantesa tada obuze neko neopisivo nestrpljenje da sazna šta će se dogoditi u ćeliji njegovoga nesrećnog prijatelja. Zato se vrati u podzemni hodnik i stiže na vreme da čuje uzvike tamničara koji je dozivao u pomoć.

Ubrzo dođoše i drugi tamničari. Zatim se začuše koraci vojnika, teški i odmereni čak i izvan redovne službe. Posle stiže upravnik tamnice.

Edmond ču kako škripi krevet po kome su pomerali mrtvaca; on ču i glas upravnika, koji je naređivao da ga poprskaju vodom po licu, i koji, videći da se i pored toga polivanja zatvorenik ne vraća u život, posla da zovnu lekara.

Upravnik iziđe, i nekoliko reči saučešća dopreše do Dantesovih ušiju, propraćenih smehom i ruganjem.

— Eto, eto, — govorio je jedan — ludak je otišao svome blagu. Srećan mu put!

— On neće imati, pored svih svojih miliona, čime da plati svoj samrtni pokrov — reče drugi.

— Eh, — prihvati treći glas — pokrovi u Ifskoj tvrđavi ne koštaju skupo.

— Možda će se — reče jedan od prvih sagovornika — pošto je to duhovno lice, načiniti neki trošak radi njega.

— Onda će imati tu počast da dobije džak.

Edmond je slušao ne propuštajući nijednu reč, ali nije razumevao mnogo šta od svega toga. Uskoro se glasovi utišaše, i njemu se učini da prisutni napuštaju sobu.

Međutim, on se ne usudi da se vrati onamo jer su oni mogli da ostave tamo nekog tamničara da čuva mrtvaca.

Zato je i dalje ćutao, ostao nepomičan i zadržavao dah.

Posle jednog sata, otprilike, tišinu ožive nekakav slab šum koji se postepeno pojačavao.

Bio je to upravnik, koji se vraćao sa lekarom i još nekoliko oficira.

Nastade trenutak tišine. Bilo je jasno da se lekar približavao krevetu i pregledao leš. Uskoro otpočeše pitanja.

Lekar je objašnjavao bolest od koje je zatvorenik umro, i izjavi da je mrtav.

Pitanja i odgovori ređali su se takvom nemarnošću, da to ozlojedi Dantesa, jer njemu se činilo da ceo svet treba da oseća prema jednom opatu jedan deo ljubavi koju je on u sebi nosio.

— Žao mi je zbog toga što ste mi sad saopštili — reče upravnik, odgovarajući na lekarevu tvrdnju da je zatvorenik zaista mrtav. — Bio je to zatvorenik blage naravi, miran, zabavan zbog svoje ludosti, a naročito nije zadavao posla stražarima.

— Oh, — prihvati tamničar — njega je mogao čovek i da ne nadgleda nikako. On bi mogao ostati ovde punih pedeset godina, na moju odgovornost, a ne bi ni jedan jedini put pokušao da pobegne.

— Pa ipak, — nastavi upravnik — ja smatram da bi bilo neodložno, i pored vašega ubeđenja, — ne što ja sumnjam u vaše znanje, već radi moje lične odgovornosti — da se uverimo da li je zatvorenik zaista mrtav.

Nastade trenutak potpune tišine, za koje je vreme Dantes, osluškujući neprestano, ocenio da lekar pregleda i pipa po drugi put mrtvaca.

— Možete biti spokojni, — reče lekar — on je mrtav, ja vam za to jemčim.

— Vi znate, gospodine, — nastavi upravnik navaljujući — da se mi ne zadovoljavamo u ovakvim slučajevima samo prostim pregledom. I pored svih spoljnih znakova, izvolite dakle dovršiti posao ispunjavajući formalnosti propisane zakonom.

— Neka se usija gvožđe — reče lekar. — Ali zaista je to izlišna predostrožnost.

Od tog naređenja da se usija gvožđe Dantes uzdrhta.

Čuše se užurbani koraci, škripanje vrata, nekoliko odlazaka, i posle nekoliko trenutaka, jedan tamničar se vrati, govoreći:

— Evo mangala sa gvožđem.

Tada za trenutak nastade tišina, zatim se začu cvrčanje sagorelog mesa, čiji težak i odvratan zadah dopre čak i iza zida gde je Dantes sa užasavanjem osluškivao.

Osetivši taj miris spržene ljudske puti, znoj obli čelo mladoga čoveka i njemu se učini da će se onesvestiti.

— Eto, vidite, gospodine, da je zaista mrtav — reče lekar. — Ovo žarenje pete je odlučan dokaz: jadni ludak je izlečen od svoga ludila i oslobođen svoga tamnovanja.

— Nije li se on zvao Farija? — zapita jedan od oficira koji su pratili upravnika.

— Jeste, gospodine, i kako je on tvrdio, to ime je staroga porekla. Uostalom, on je bio veoma učen čovek i čak dosta razuman u svim drugim stvarima koje se nisu ticale njegova blaga. Ali u tom pitanju, mora se priznati da je bio nepopustljiv.

— To je bolest koju mi nazivamo monomanija — reče lekar.

— Jeste li ikad imali razloga da se na njega nešto požalite? — zapita upravnik tamničara koji je donosio hranu opatu.

— Nikada gospodine upravniče, — odgovori tamničar — nikada, baš nikad ništa! Naprotiv: ranije me je zabavljao pričajući mi razne priče. Jednoga dana, kad je moja žena bila bolesna, on mi je čak dao jedan recept koji ju je izlečio.

— Gle, gle! — reče lekar. — Nisam znao da sam imao ovde i jednog kolegu. Nadam se, gospodine upravniče, — dodade smejući se — da ćete se prema njemu ophoditi s obzirom na to.

— Da, da, ne brinite, biće pristojno sahranjen u najnovijem džaku koji se bude našao. Jeste li sad zadovoljni?

— Treba li da tu poslednju formalnost izvršimo pred vama, gospodine? — zapita jedan tamničar.

— Razume se, ali samo požurite; ne mogu da ostanem u ovoj sobi ceo dan.

Ponovo se začuše koraci pri odlasku; a trenutak kasnije dopre do Dantesovih ušiju šum nekog platna koje su gužvali, opruge kreveta zaškripaše, po podu odjeknu težak korak nekoga čoveka koji je dizao neki teret, a zatim krevet ponovo zaškripa pod teretom koji mu se vraćao.

— Onda, večeras — reče upravnik.

— Da li će biti zaupokojena molitva? — zapita jedan od oficira.

— To je nemoguće, — odgovori upravnik — jer me je kapetan tvrđave juče zamolio za odsustvo da bi otputovao na nedelju dana u Ijer, a ja sam primio na sebe da mu jemčim za sve moje zatvorenike za to vreme. Jadni opat, nije trebalo da se toliko žuri, pa bi dobio svoje opelo.

— Eh, eh, — reče lekar sa onom bezbožnošću koja je svojstvena ljudima njegova zanimanja — on je crkveni čovek, pa će bog imati obzira prema njegovom pozivu i neće pružiti paklu to zadovoljstvo da mu pošalje jednog sveštenika.

Glasan smeh proprati tu neukusnu šalu.

Za to vreme pogrebne pripreme su se dalje vršile.

— Večeras! — reče upravnik kad je sve bilo svršeno.

— U koliko sati? — zapita tamničar.

— Pa oko deset ili jedanaest.

— Da li treba neko da čuva mrtvaca?

— A zašto? Zaključajte ćeliju kao da je živ, i to je dovoljno.

Posle toga koraci se udaljiše, glasovi postepeno oslabiše, začu se škripa brave i zavornja, pa tišina sumornija od samoće, smrtna tišina obuze sve, čak i sleđenu dušu mladićevu.

Tada on podiže polako glavom ploču na podu i baci jedan ispitivački pogled po sobi.

Soba je bila prazna. Dantes izađe iz hodnika.

20. GROBLJE IFSKE TVRĐAVE

Na krevetu, položen uzduž i slabo osvetljen maglovitom svetlošću koja je prodirala kroz prozor, video se džak od gruboga platna, ispod čijih se širokih nabora nejasno ocrtavala dugačka i ukrućena prilika: bio je to poslednji Farijin pokrov, onaj pokrov za koji su tamničari kazali da nije skup. I tako, sve je bilo svršeno. Sada su Dantes i njegov stari prijatelj bili i materijalno rastavljeni. Dantes neće više moći da vidi njegove oči, koje su ostale otvorene kao da hoće da gledaju i posle smrti; neće više moći da stegne tu vrednu ruku koja je pred njim razgrnula veo što je pokrivao tajanstvene stvari. Farija, taj korisni, dobri drug na koga se tako mnogo beše navikao postojao je sada samo u njegovom sećanju. Tada sede kraj uzglavlja te užasne postelje i utonu u mračnu i gorku tugu.

Sam! Opet je ostao sam! Ponovo je pao u tišinu, ponovo se našao pred prazninom bez kraja i konca!

Sam! Nema više na lika, nema više ni glasa toga jedinoga ljudskoga bića koje ga je još vezivalo za ovaj svet! Zar nije bilo bolje da kao Farija i on pođe da zapita boga za tajnu života, pa cenu prolaska kroz tužna vrata patnji!

Pomisao na samoubistvo, koju je odbacivao njegov prijatelj, koju je uklanjalo njegovo prisustvo, vrati se sada i uspravi se kao utvara pored Farijinog leša.

"Kad bih mogao da umrem", govorio je on "otišao bih tamo kud i on ide, i zacelo bih ga opet našao. Ali, kako da umrem? Pa to je sasvim lako — dodade smejući se. — Ostaću ovde, jurnuću na prvog čoveka koji ovamo uđe, zadaviću ga i meni će zatim odseći glavu".

Ali kao što se događa da se u velikim bolovima, kao i u velikim burama, provalija nalazi između vrhova dvaju talasa, tako se i Dantes trže pri pomisli na tako sramnu smrt, pa pođe naglo iz očajanja u žarku želju da živi i da bude slobodan.

"Umreti! O, ne! — uzviknu. — Onda bi bilo uzaludno što sam toliko živeo, toliko patio, pa da sad umrem! Imalo je smisla umreti onda kada sam se na to bio rešio, nekada, pre toliko godina. Ali sad bi to značilo da isuviše pomognem svojoj bednoj sudbini. Ne, ja hoću da živim, hoću da se borim do kraja. Ne, hoću da ponovo steknem onu sreću koju su mi oteli! Zaboravio sam da pre nego što umrem, imam da kaznim svoje dželate, a možda, ko zna, i da nagradim nekoliko svojih prijatelja. Ali sad će me ovde svet zaboraviti, i ja neću moći da iziđem iz svoje ćelije drukčije osim istim putem kao Farija".

Ali pri ovim rečima Edmond ostade nepomičan, ukočena pogleda, kao čovek kome je sevnula kroz glavu neka iznenadna misao, no takva od koje ga strah hvata. Odjednom ustade, prinese ruku čelu kao da ga hvata nesvestica, prošeta dva ili tri puta po sobi, pa se vrati i stade ispred kreveta.

"Gle, gle", prošapta, "ko li mi šalje ovu misao? Da li ste vi, bože? Pošto odavde samo mrtvi izlaze slobodno, zauzmimo njihovo mesto".

I ne gubeći vremena na duže razmišljanje o toj očajničkoj odluci, kao da ne želi da da vremena mislima da je unište, on se naže nad groznu vreću, raspori je nožem koji Farija beše načinio, izvuče leš iz vreće, prenese ga u svoju ćeliju, položi ga na svoj krevet, obavi mu glavu komadom platna kojim je sam imao običaj da povezuje glavu, pokri ga svojim pokrivačem, poljubi poslednji put to ledeno čelo, pokuša da zatvori one jogunaste oči koje su i dalje stajale otvorene, užasne zbog odsustva misli; okrete mu glavu ka zidu da bi tamničar kada donese večeru pomislio da on leži kao što je često imao običaj, vrati se u podzemni hodnik, privuče krevet do zida, vrati se u drugu ćeliju, uze iz ormana iglu i konac, zbaci svoje bedno odelo da bi se osetilo da je u vreći golo telo, uvuče se u rasporeni džak, zauze položaj u kome je bio leš, pa zaši razrez iznutra.

Da je na nesreću neko ušao toga trenutka, mogao bi čuti lupanje njegovog srca.

Dantes je mogao da sačeka da prođe večernja poseta tamničareva, ali se bojao da dotle upravnik ne promeni odluku, te da se leš ranije ne odnese.

Onda bi i poslednja njegova nada bila izgubljena.

U svakom slučaju, sad je njegov plan bio utvrđen.

Evo šta je nameravao da čini.

Ako bi za vreme puta grobari osetili da nose živog čoveka umesto mrtvaca, Dantes im ne bi dao vremena da se snađu; on bi jednim snažnim zamahom noža rasporio vreću od gore do dole, iskoristio bi njihov strah i pobegao. Ako bi pokušali da ga zadrže, poslužio bi se nožem.

Ako bi ga odneli na neko groblje i spustili u raku, on bi pustio da ga zatrpaju zemljom. Zatim, pošto bi se to događalo noću, čim bi grobari okrenuli leđa, on bi sebi načinio prolaz kroz meku zemlju i pobegao bi. Nadao se da zemlja neće biti odveć teška da je ne bi mogao podići.

Ako bi se prevario, ako bi, naprotiv, zemlja bila suviše teška, on bi se ugušio, i u toliko bolje! Sve bi bilo svršeno.

Dantes nije ništa jeo još od sinoć, ali on na to nije ni mislio toga jutra, pa nije ni sad mislio. Njegov položaj bio je odveć nepouzdan da bi mu ostavio vremena da misli ma o čemu drugom.

Prva opasnost kojoj je Dantes bio izložen bilo je to da tamničar, kada mu donese večeru u sedam sati, ne zapazi izvršenu zamenu. Srećom, već toliko puta je Dantes, bilo iz mrzovolje ili zbog umora, dočekao tamničara ležeći; a u tom slučaju bi taj čovek obično ostavio njegov hleb i čorbu na sto i izašao ne govoreći mu.

Ali ovoga puta je tamničar mogao da odstupi od svog običaja da ćuti, pa da zapita nešto Dantesa, i kad vidi da mu Dantes ništa ne odgovara, da priđe krevetu i da sve otkrije.

Kad je bilo blizu sedam časova uveče, Dantesa poče da obuzima prava strepnja. Jednom rukom pritiskivao je srce da bi umirio odveć jako lupanje, dok je drugom rukom brisao sa čela znoj, koji mu se slivao niz slepoočnice. S vremena na vreme jeza mu je prožimala celo telo i stezala mu srce kao nekim ledenim mengelima. Tada bi pomislio da će umreti. Časovi su proticali a u tvrđavi je sve bilo mirno, te Dantes uvide da je izbegao onu prvu opasnost. Bio je to dobar predznak. Naposletku, otprilike u vreme koje upravnik beše odredio, koraci se začuše na stepenicama. Edmond shvati da je došao trenutak. On prikupi svu svoju hrabrost, zadržavajući disanje; a bio bi srećan da može da zadrži u isti mah i ubrzani krvotok u svojim žilama.

Neko zastade pred vratima. Koraci su bil dvostruki. Dantes nasluti da su to došla dva grobara da ga odnesu. Ta slutnja pretvori se u izvesnost kad ču nosila koja su spustili na zemlju.

Vrata se otvoriše, te slaba svetlost dopre do Dantesovih očiju. Kroz vreću koja ga je pokrivala on vide dve senke kako prilaze njegovom krevetu. Treća senka bila je kod vrata i držala je u ruci fenjer. I jedan i drugi od te dvojice što se behu približili krevetu dohvatiše vreću za jedan kraj.

— Bogme, još je težak ovaj tako mršavi starac! — reče jedan od njih dižući ga za glavu.

— Kažu da kosti postaju svake godine teže za četvrt kila — reče drugi hvatajući ga za noge.

— Jesi li zavezao ono? — zapita prvi.

— Bio bih zaista glup da natovarim na nas i taj nepotrebni teret — reče drugi. — Zavezaću ga tamo.

— Imaš pravo.

— Hajdemo onda.

"Šta da zavežu?" pitao se Dantes.

Premestiše tobožnjeg mrtvaca sa kreveta na nosila. Edmond se beše ukrutio da bi što bolje odigrao svoju ulogu pokojnika. Staviše ga na nosila, pa se sprovod, kome je osvetljavao put onaj čovek s fenjerom idući napred, pope uz stepenice.

Odjednom svež i opor noćni vazduh zapahnu ih. Dantes poznade da to duva mistral. Bilo je to jedno iznenadno osećanje, puno i uživanja i strepnje u isti mah.

Nosači pređoše dvadesetak koraka, a zatim se zaustaviše i spustiše nosila na zemlju.

Jedan od nosača udalji se, i Dantes ču kako mu cokule lupaju po pločama.

"Gde li sam ja sad?" zapita se on.

— Znaš li ti da ovaj nije nimalo lak! — reče onaj što beše ostao pored Dantesa, sedajući na ivicu nosila.

Prva pomisao Dantesova beše da sad pobegne, ali se srećom uzdrža.

— Ta osvetli mi, marvo jedna, — reče onaj od dvojice nosača koji se beše udaljio — inače nikad neću naći ono što tražim.

Čovek s fenjerom izvrši nalog, iako je on, kao što smo videli, bio iskazan dosta nepristojnim izrazima.

"Šta li on to traži?" zapita se Dantes. "Neki ašov, svakako."

Jedan zadovoljni uzvik pokaza da je grobar našao ono što je tražio.

— Najzad! — reče drugi. — Dosta si se namučio.

— Da, — odgovori on — ali je njemu svejedno što čeka.

Posle tih reči, on se približi Edmondu, koji ču kako spuštaju pored njega neki težak i zvonak predmet. Istoga trenutka jedno uže obavi mu noge jakim i bolnim pritiskom.

— Dakle! Je li zavezano? — zapita onaj grobar što nije ništa radio.

— I to dobro zavezano; na moju odgovornost.

— Onda, na put.

I podignuta nosila nastaviše svoj put.

Pređoše otprilike još pedesetak koračaja, a zatim se zaustaviše da otvore neka vrata, pa posle toga produžiše put. Šum talasa koji su se lomili o stene na kojima je sagrađena tvrđava dopirao je sve jasnije do Dantesovih ušiju ukoliko su dalje išli.

— Ružno vreme! — reče jedan od nosača. — Neće biti prijatno naći se u moru noćas.

— Da, opat se izlaže velikoj opasnosti da se ukvasi — reče drugi, i oni prasnuše u smeh.

Dantes ne shvati sasvim tu šalu, ali mu se ipak kosa nakostreši.

— Dobro je; eto, stigli smo! — reče opet prvi.

— Još dalje, dalje, — reče drugi. — Znaš dobro da je prošloga puta onaj ostao na polovini puta i smrskao se o stene, pa nam je upravnik sutradan rekao da smo lenjivci.

Pređoše još nekoliko koraka penjući se neprestano, a zatim Dantes oseti kako ga hvataju za glavu i za noge i ljuljaju.

— Jedan, — rekoše grobari.

— Dva.

— Tri!

U isti mah Dantes oseti da je zaista bačen u nekakvu ogromnu prazninu, da leti kroz vazduh kao ranjena ptica, i da pada, pada neprestano, sa užasom od koga mu se srce ledilo. Iako ga je nadole vuklo nešto teško što je ubrzavalo njegov brzi let, ipak mu se učini da njegov pad traje čitav vek. Naposletku, sa strahovitim praskom, on ulete kao strela u ledenu vodu, zbog čega pusti jedan uzvik, no koji se istog trenutka izgubi u tonjenju.

Dantesa behu bacili u more, ka čijem dnu ga je vuklo đule od trideset i šest funti vezano za njegove noge.

More je groblje Ifske tvrđave.

21. OSTRVO TIBULEN

Ošamućen i skoro ugušen, Dantes je imao ipak dovoljno prisebnosti da zadrži dah, i pošto je desnom rukom, kao što smo rekli, držao spreman nož, jer je bio spreman za svakojaku priliku, on raspori brzo vreću, provuče ruku, pa zatim i glavu. Ali tada, i pored svih pokreta da podigne đule, osećao je da ga ono i dalje vuče. Tada se on savi, tražeći uže koje mu je vezivalo noge, pa ga poslednjim naporom snage preseče baš u trenutku kada htede da se uguši. Zatim snažno zamahnu nogama i pope se oslobođen na površinu mora, dok je đule vuklo u neznane dubine grubo platno koje zamalo nije postalo njegov pogrebni pokrov.

Dantes se zadrža gore samo koliko da udahne vazduh, pa se ponovo zagnjuri; jer prva predostrožnost na koju je trebalo da misli bila je da izbegava poglede.

Kada se pojavio po drugi put, bio je bar pedeset koraka udaljen od mesta gde je pao. On vide iznad svoje glave crno i natušteno nebo, po kome je vetar terao nekoliko brzih oblaka, otkrivajući ponekad mali komadić nebeskog plavetnila na kome je blistala poneka zvezda. Ispred njega pružala se tamna i bučna pučina, čiji su talasi počinjali da ključaju kao pred buru, dok se iza njega, crnji od mora, crnji od neba, uzdizao poput zloslutne utvare granitni džin, čiji je tamni vrh ličio na ruku ispruženu da zgrabi ponovo svoj plen. Na najvišoj steni bio je fenjer, koji je osvetljavao dve tamne prilike.

Učini mu se da se te dve prilike naginju iznad mora zabrinuto. I zbilja, ti neobični grobari mora da su čuli uzvik što ga je on pustio kad je pao. Zato se Dantes ponovo zagnjuri i plivao je ispod vode dosta dugo. To je njemu nekada bila omiljena zabava i privlačila je oko njega, u zalivu Faro, mnogobrojne gledaoce koji su mu se divili i proglašavali ga često za najveštijeg plivača u Marselju.

Kada se ponovo vrati na površinu mora, fenjer beše iščezao.

Trebalo je sada da vidi gde se nalazi i kuda da krene. Od svih ostrva koja okružuju Ifsku tvrđavu, Ratono i Pomeg su najbliža. Ali Ratono i Pomeg su nastanjeni, a isti je slučaj i sa ostrvcetom Dom. Najbezbednije je stoga ostrvo Tibulen ili Lemer. Ostrva Tibulen i Lemer leže na jednu milju od Ifske tvrđave.

Dantes ipak odluči da stigne do jednoga od ta dva ostrva; ali kako da nađe ta ostrva usred mraka koji se zgušnjavao svakog trenutka oko njega?

U tom trenutku on vide kako sija kao zvezda svetionik Planije.

Ako bi se uputio pravo ka tome svetioniku, ostavio bi ostrvo Tibulen malo ulevo; a ako bi išao malo ulevo, morao je naići na svom putu na to ostrvo.

Ali, kao što rekosmo, to ostrvo bilo je udaljeno najmanje jednu milju od Ifske tvrđave.

Često, u tamnici, Farija je ponavljao mladome čoveku, videći ga klonulog i lenog:

"Dantese, ne dopuštajte sebi da tako otromite. Vi ćete se udaviti ako pokušate da bežite a ne održavate sada svoju snagu".

Pod teškim i gorkim talasima, te reči zazvučaše u Dantesovim ušima. On sada požuri da se vrati na površinu i da počne seći talase, da bi video da li zaista nije izgubio svoju snagu; on vide sa radošću da mu njegov prinudni nerad ne beše oduzeo ništa od njegove snage i okretnosti i oseti da je i sad gospodar toga elementa u kome se još kao dete igrao.

Uostalom, i strah, taj brzi gonilac, udvostručavao je Dantesovu snagu. Osluškivao je, nagnut iznad vrhova talasa, da li ikakav zvuk ne dopire do njega. Svaki put kada bi se izdigao na vrhu nekog talasa, njegov brzi pogled obuhvatio bi vidik i pokušao da prodre u duboku pomrčinu. Svaki talas malo viši od ostalih činio mu se kao neka barka koja ga goni, i tada bi udvostručio napor, kojim se istina udaljavao, ali čije će mu ponavljanje ubrzo oduzeti snagu.

Pa ipak je plivao, i već se užasna tvrđava malo pomalo rasplinula u noćnoj izmaglici. Sad je više nije raspoznavao, ali ju je stalno osećao.

Prođe jedan sat, a za to vreme Dantes, ushićen osećanjem slobode, kojim je čitavo njegovo biće bilo prožeto nastavi da proseca talase u pravcu koji beše odabrao.

"Dakle", mislio je "evo već skoro jedan sat kako plivam, ali pošto vetar duva k meni, morao sam izgubiti četvrtinu brzine. Pa ipak, sem ako nisam pošao pogrešno, ja sad ne treba da sam daleko od Tibulena… Ali, ako sam se prevario?"

Jeza prođe kroz telo plivača. On pokuša za trenutak da pliva na leđima da bi se odmorio; ali je more bivalo sve burnije, i on ubrzo uvide da je taj način olakšanja na koji je računao nemoguć.

"Svejedno! — reče. — Nek bude; ići ću do kraja, sve dok mi mišice ne klonu i dok mi grčevi ne obuzmu telo, a tada ću potonuti na dno!"

I on poče da pliva sa očajničkom snagom i podstrekom.

Odjednom mu se učini da se nebo, koje je već bilo tako tamno, još više zamračuje i da se gust i težak oblak spušta na njega. U isti mah oseti on jak bol u kolenu. Njegova mašta, svojom bezmernom brzinom, reče mu tada da ga je pogodilo zrno iz puške i da će odmah zatim čuti i pucanj. Ali pucanj ne odjeknu. Dantes ispruži ruku i oseti neki otpor; on povuče drugu nogu k sebi i dodirnu zemlju. Tada vide šta je bilo ono što je on pomislio da je oblak.

Na dvadeset koraka od njega uzdizala se masa čudnih stena za koje bi se pomislilo da su neko ogromno ognjište skamenjeno u trenutku najžešćeg sagorevanja. Bilo je to ostrvo Tibulen.

Dantes se uspravi, pođe nekoliko koraka napred, pa se ispruži, zahvaljujući istovremeno bogu, povrh tih granitnih šiljaka, koji mu se sad učiniše mekši nego što mu se ikad učinila i najmekša postelja.

Zatim, i pored vetra, i pored bure, uprkos kiši koja je počela da pada, iako sav slomljen umorom, on zaspa onim slatkim snom čoveka čije je telo utrnulo, ali čija duša bdi, svesna neočekivane sreće.

Posle jednog sata Edmond se probudi usred jednog strahovitoga groma. Bura se bila razbesnela po čitavom prostranstvu i šibala je vazduh u svom blistavom letu. S vremena na vreme, munja bi se spustila na zemlju kao vatrena zmija, osvetljavajući talase i oblake koji su se valjali jedno prema drugome kao valovi nekog ogromnoga haosa.

Dantes, svojim pogledom iskusnoga mornara, nije se prevario: on je bio stigao na prvo od dvaju ostrva, koje je zaista bilo ostrvo Tibulen. Znao je da je ono golo, bez šume i da ne pruža ni najmanjeg skloništa; ali kad se bura bude utišala, on će se ponovo otisnuti na more i doplivaće na ostrvo Lemer, isto tako golo, ali šire, pa, prema tome i gostoljubivije.

Jedna nagnuta stena pruži trenutan zaklon Dantesu, i on se tu skloni, a skoro istoga trenutka bura izbi u punom svome besu.

Edmond je osećao kako podrhtava stena ispod koje se beše sklonio; talasi su se lomili o temelje te džinovske piramide i skakali čak do njega. Mada je bio u bezbednosti, ipak se nalazio usred potmule huke, usred munjevitih blesaka i obuzet kao nekom vrtoglavicom. Činilo mu se da se ostrvo trese pod njim i da će svakoga trenutka, poput usidrenog broda, otkinuti lanac i odvući ga usred ogromnog vihora.

Tada se seti da već dvadeset i četiri sata nije ništa jeo; bio je gladan, bio je žedan.

Dantes ispruži ruke i glavu, pa se iz jednog udubljenja u steni napi vode koju pljusak beše nalio.

Baš kad se uspravljao, jedna munja, koja kao da beše otvorila nebo do blistavog božjeg prestola, osvetli prostor. Pri svetlosti te munje, između ostrva Lemera i rta Kroazij, na četvrt milje od sebe, Dantes vide kako se pojavi neka utvara, koja se sa vrha jednog velikog talasa spuštala u provaliju. Bila je to mala ribarska barka koju su u isti mah nosili i bura i talasi. Sekund kasnije, na vrhu drugoga jednog talasa, utvara se ponovo pojavi, približavajući se užasnom brzinom. Dantes htede da vikne, potraži neku krpu da njome zamaše kako bi obavestio ribare da jure u propast, no oni su to i sami videli. Pri svetlosti druge munje mladić vide četiri čoveka koji su se grčevito držali za katarke i potpornje; peti se držao za motku slomljene krme. Ti ljudi koje je on video videše jamačno i oni njega, jer očajnički krici, nošeni fijukavom olujom, dopreše do njegovih ušiju. Na vrhu katarke, povijene kao trska, pucalo je ubrzano kao bič jedno pocepano jedro. Odjednom se veze koje su ga držale pokidaše i ono iščeze, odneseno u mračne dubine neba, slično onim velikim belim pticama koje se ocrtavaju na crnim oblacima.

U isti mah začu se strahovita lomnjava, a samrtnički krici dopreše do Dantesa. Prikopčan kao sfinga za svoju stenu, odakle se naginjao na ponor, on vide pri jednoj munji da je brodić razbijen, a među olupinama glave sa očajničkim licima i ruke pružene k nebu.

Zatim sve ponovo utonu u mrak; užasni prizor potrajao je samo koliko i munja.

Dantes jurnu niz klizavu padinu stene, izlažući se opasnosti da se i sam skotrlja u more. Gledao je, osluškivao, ali ne ču i ne vide više ništa: nije više bilo ljudskih uzvika ni ljudskih napora. Samo je bura, to veliko božje delo, i dalje rikala kroz vetrove i penušala po talasima.

Malo-pomalo vetar se utiša. Po nebu su se valjali ka zapadu veliki suri oblaci takoreći izbledeli od oluje. Nebesko plavetnilo ponovo se ukaza sa zvezdama blistavijim nego ikad. Uskoro na istoku dugačka crvenkasta traka ocrta na vidiku izvesno talasanje modre boje; talasi podskočiše, a iznehadna svetlost prejuri preko njihovih vrhova i pretvori njihove penušave ivice u zlatne grive.

Zora je svitala.

Dantes ostade nepomičan i nem pred tim veličanstvenim prizorom kao da ga sad gleda prvi put. I zaista, otkako se nalazio u Ifskoj tvrđavi, bio ga je zaboravio. On se okrete ka tvrđavi, ispitujući jednim dugim i kružnim pogledom u isti mah i zemlju i more.

Mračna građevina izdizala se iz talasa sa onom dostojanstvenom veličanstvenošću nepomičnih stvari koje kao da u isti mah i nadgledaju i zapovedaju.

Moglo je biti pet sati ujutru. More se i dalje stišavalo.

"Kroz dva ili tri časa" mislio je Edmond, tamničar će ući u moju sobu, naći će leš moga jadnog prijatelja, poznaće ga, tražiće me uzalud, pa će pozvati na uzbunu. Onda će pronaći otvor i podzemni hodnik; ispitaće one ljude što su me bacili u more i koji su jamačno čuli moj uzvik. Odmah će barke pune naoružanih vojnika pojuriti za odbeglim nesrećnikom, za koga se zna da ne može biti daleko. Top će obavestiti čitavu obalu da ne treba dati utočište jednom čoveku koga budu sreli kako luta go i gladan. Špijuni i žandarmi u Marselju biće obavešteni, te će pretraživati obalu, dok će upravnik Ifske tvrđave pretraživati more. A onda, gonjen po vodi, opkoljen na suvu, šta će biti sa mnom? Ja sam gladan, meni je zima, ispustio sam čak i spasonosni nož koji mi je smetao pri plivanju. Ja sam ostavljen na milost prvoga seljaka koji će hteti da zaradi dvadeset franaka ako me izda; nemam više ni snage, ni moć mišljenja, ni odlučivanja. O, bože moj, bože moj! Pogledajte da li sam dovoljno patio i da li možete učiniti za mene više nego što mogu ja sam učiniti".

U trenutku kad je Edmond, u nekakvom bunilu prouzrokovanom iznemoglošću i besvešcu, izgovarao, okrenut sa strepnjom prema Ifskoj tvrđavi, ovu žarku molitvu, on vide kako se pojavi na rtu ostrva Pomeg, ocrtavajući svoje trouglasto jedro na vidiku i slična galebu koji leti povrh samih talasa, jedna mala jedrilica u kojoj je jedino oko iskusnoga mornara moglo da pozna đenovsku tartanu na još polumračnoj liniji mora. Ona je dolazila iz Marseljskog pristaništa i odlazila na pučinu, gurajući blistavu penu, ispred oštroga kljuna, koji je krčio put njenim ispupčenim bokovima.

"Oh, uzviknu Edmond, kad samo pomislim da bih za pola sata stigao do one lađe da se ne bojim da će me ispitivati, prepoznati kao begunca i sprovesti natrag u Marselj! Šta da radim? Šta da kažem? Kakvu priču da izmislim koja bi ih mogla obmanuti? Svi ovi ljudi su krijumčari i polu gusari. Pod izgovorom da vrše obalsku plovidbu, oni pljačkaju obale. Oni će me radije prodati nego da besplatno učine jedno dobro delo".

"Da čekam."

"Ali, čekati je nemogućno: ja umirem od gladi, kroz nekoliko sati ovo malo snage što mi još ostaje iščeznuće. Osim toga i čas obilaska tamnice približuje se. Uzbuna još nije data, pa ti ljudi možda neće ništa posumnjati: mogu da kažem da sam ja jedan od mornara sa one barke što se noćas razbila. Ta priča moraće izgledati verovatna, jer neće niko doći da mi protivreči, pošto su oni zaista potonuli. Napred!"

I dok je izgovarao ove reči, Dantes okrete oči ka onome mestu gde se barka razbila i uzdrhta. Na grebenu jedne stene ostala je zakačena jedna crvena kapa nekog mornara što je pretrpeo brodolom, a odmah blizu toga mesta plovilo je nekoliko odlomaka brodskog trupa, trome grede koje je more guralo po nekoliko puta ka podnožju ostrva, o koje su one udarale kao nemoćni zidolomi.

Za tren oko Dantes se odluči. On ponovo siđe u more, zapliva prema kapi, stavi je na glavu, uhvati jednu gredu, pa se uputi tako da preseče liniju kojom je jedrilica morala da prođe.

"Sad sam spreman", prošaputa on.

I to ubeđenje povrati mu snagu.

Uskoro on ugleda tartanu, koja je imala sasvim protivan vetar, te je krivudala između Ifske tvrđave i svetionika Planije. Jednog trenutka Dantes se uplaši da lađica, umesto da se približi obali, ne okrene ka pučini, kao što bi on učinio kad bi imao da ide ka Korzici ili Sardiniji. Ali prema načinu kako je manevrisala, plivač ubrzo uvide da ona želi da prođe, kao što obično čine brodovi koji idu ka Italiji, između ostrva Žaro i ostrva Kalaserenja.

Međutim, lađica i plivač približavali su se neprimetno jedno drugome. Pri jednom svom krivudanju lađica se čak približi oko četvrt milje Dantesu. On se tada izdiže na talasima, pa poče mahati kapom da pokaže da je u nevolji; ali ga niko ne vide sa broda, koji se okrete i pođe drugim pravcem. Dantes pomisli da zove, ali kad odmeri okom rastojanje, on uvide da njegov glas ne bi dopro do lađe, jer bi ga još pre toga odneo morski vetar i ugušio šum talasa.

Tada on čestita sebi zbog predostrožnosti što se opružio po gredi. Kako je bio iznuren, možda se ne bi mogao održati na površini mora dok ne stigne do tartane; a zacelo ako bi tartana, što je bilo mogućno, prošla ne opazivši ga, on se ne bi mogao vratiti na obalu.

Dantes, iako je skoro sigurno znao put kojim je brod išao ipak ga je pratio pogledom sa izvesnom strepnjom sve do trenutka kad ga vide kako menja pravac okretanjem jedrila i kako se vraća k njemu.

Tada mu on pođe u susret. Ali pre nego što stigoše jedno do drugog, lađica poče da skreće.

Dantes se odmah, poslednjim naporom, uspravi skoro sasvim na vodi, mašući kapom, pa pusti jedan od onih žalosnih uzvika kakve puštaju mornari kada se nalaze u nevolji i koji liče na tužbalicu nekoga morskog duha.

Ovoga puta ga videše i čuše. Tartana prekide svoje manevrisanje i okrete kljun ka njemu. U isto vreme on vide kako se spremaju da spuste čamac u more.

Trenutak kasnije, čamac sa dvojicom mornara, uputi se k njemu, dok su dva vesla udarala po vodi. Dantes tada pusti gredu, jer je mislio da mu više neće trebati, pa zapliva snažno, da bi skratio za polovinu put onima koji su dolazili k njemu.

Međutim, plivač se beše pouzdao u snagu koju skoro nije više ni imao. Tek sada oseti on od kolike mu je koristi bilo ono parče drveta, koje je već plovilo mirno na sto koračaji od njega. Mišice počeše da mu se krute, noge mu behu izgubile gipkost, pokreti su mu sad bili naporni i grčeviti, a grudi mu se zadihano nadimale. On uzviknu jako. Oba veslača udvostručiše snagu, a jedan od njih doviknu mu na italijanskom:

— Hrabro!

Ta reč dopre do njega u trenutku kada mu je jedan talas, koji on nije imao više snage da prepliva, prolazio iznad glave i pokrio ga penom.

On se opet pojavi mašući rukama nejednakim i očajnim pokretima kao čovek koji se davi, viknu i treći put, pa oseti kako tone u more, kao da još ima na nogama ono smrtonosno đule.

Voda mu pređe iznad glave, i kroz vodu on vide modro nebo sa crnim pegama.

Jedan snažan zamah izbaci ga na površinu mora. Njemu se tada učini da ga neko hvata za kosu, posle toga nije ništa više ni video ni čuo. Bio se onesvestio.

Kad ponovo otvori oči, Dantes se nalazio na palubi lađice, koja je išla dalje svojim putem. Svojim prvim pogledom hteo je da vidi u kom se pravcu ona kreće: udaljavali su se neprestano od Ifske tvrđave.

Dantes je bio toliko iscrpen, da radosni uzvik koji tada pusti prisutni shvatiše kao uzdah bola.

Kao što smo rekli, ležao je na palubi. Jedan mornar trljao mu je udove vunenim pokrivačem; drugi — u kome on poznade onoga što mu je doviknuo: "Hrabro!" — uvlačio mu je u usta grlić jedne čuturice; treći, neki stari mornar koji je u isto vreme bio i krmar i sopstvenik broda, gledao ga je sa osećanjem sebičnog sažaljenja koje obično osećaju ljudi prema nesreći koju su oni dan ranije izbegli, a koja može da ih zadesi sutradan.

Nekoliko kapi ruma što ga je bilo u čuturici ponovo oživeše malaksalo srce mladoga čoveka, dok je trljanje što ga je onaj mornar, klečeći pored njega, i dalje vršio vunenom tkaninom vraćalo gipkost njegovim udovima.

— Ko ste vi? — zapita rđavim francuskim jezikom vlasnik broda.

— Ja sam — odgovori Dantes na rđavom italijanskom jeziku — mornar sa Malte. Mi smo dolazili iz Sirakuze, sa tovarom vina i panolina. Noćašnja bura nas je iznenadila kod rta Moržiu i pretrpeli smo brodolom na onim stenama što ih vidite onamo.

— Otkuda vi dolazite?

— Od onih stena gde sam imao sreću da se zakačim, dok je naš jadni kapetan o njih razmrskao glavu. Naša tri ostala druga udavila su se. Mislim da sam ja jedini ostao živ. Ugledao sam vaš brod, pa bojeći se da ću možda morati dugo da čekam na onome usamljenom i pustom ostrvu, otisnuo sam se na jednom ostatku naše lađice da bih pokušao da dođem do vas. Hvala vam, — nastavi Dantes — vi ste mi spasli život. Ja sam već bio izgubljen kad me je jedan od vaših mornara zgrabio za kosu.

— To sam ja — reče jedan mornar vedra i iskrena lica, sa dugim crnim zaliscima. — A bilo je i krajnje vreme, jer ste već tonuli.

— Da, — reče Dantes pružajući mu ruku — da, prijatelju, i ja vam zahvaljujem i po drugi put.

— Bogme! — reče mornar — ja sam se skoro kolebao; jer s tom vašom bradom dugačkom šest palaca i kosom od čitave stope ličili ste više na nekog razbojnika nego na poštenog čoveka.

Dantes se sada zaista seti da se otkako je ušao u Ifsku tvrđavu nije ni šišao ni brijao bradu.

— Jeste, — reče on — to je zbog zaveta što sam ga dao bogorodici Pie de la Grota, u jednom trenutku opasnosti, da za deset godina neću seći ni kosu ni bradu. Danas je baš istekao rok moga zaveta i umalo što se nisam udavio na dan godišnjice.

— A sad, šta ćemo da radimo s vama? — zapita gazda.

— Na žalost, — odgovori Dantes — činite što god hoćete. Barka na kojoj sam služio propala je, a kapetan je mrtav. Kao što vidite, ja sam izbegao istu sudbinu, ali potpuno go. Srećom, ja sam dosta dobar mornar. Dobacite me do prvog pristaništa u kome se zaustavite, pa ću uvek naći posla na nekoj trgovačkoj lađi.

— Vi poznajete dobro Sredozemno more?

— Ja plovim od svoga detinjstva.

— Znate dobra sidrišta?

— Ima malo pristaništa, čak i među najnezgodnijima, u koja ne bih mogao ući ili izići zatvorenih očiju.

— Pa lepo, gazda, recite, — zapita mornar koji je doviknu Dantesu da bude hrabar — ako ovaj drugar govori istinu, šta smeta da ostane s nama?

— Da, ako govori istinu, — reče gazda sa izrazom sumnje — ali u ovakvom stanju u kakvom je taj jadnik uvek se obećava mnogo, a ispunjava koliko se može.

— Ja ću ispuniti više nego što sam obećao — reče Dantes.

— O,o! — reče gazda smejući se. — To ćemo tek videti.

— Kad god budete hteli — odgovori Dantes. — Kud idete sad?

— U Livorno.

— E, onda, umesto što krivudate ovako i gubite dragoceno vreme, zašto ne plovite niz vetar?

— Zato što bi smo otišli pravo na ostrvo Rion.

— Prošli biste ne više od dvadeset sežanja od njega.

— Onda uzmite vi krmu, — reče gazda — pa ćemo da vidimo šta znate.

Mladić otide i sede za krmu, uveri se lakim potezom da se lađom lako upravlja, pa videvši da iako krma nije baš najosetljivija ipak lako okreće brod, reče:

— Na priveske i zategače!

Četiri mornara koja su sačinjavala posadu otrčaše na svoja mesta, dok je gazda posmatrao šta čine.

— Zateži! — nastavi Dantes.

Mornari izvršiše zapovest prilično tačno.

— A sad, zavežite dobro!

Ova zapovest bi izvršena kao i dve pređašnje, i lađica umesto da i dalje krivuda, poče da se približava ostrvu Rion, pored koga prođe, kao što beše predskazao Dantes, ostavljajući ga s desne strane na razdaljini od dvadesetak sežnjeva.

— Bravo! — reče gazda.

— Bravo! — ponoviše mornari.

I svi su gledali zadivljeno toga čoveka čiji je pogled opet bio dobio umnost, a telo snagu kakvu nisu ni izbliza zamišljali da postoje u njemu.

— Eto, vidite — reče Dantes ostavljajući krmu — da bih vam mogao biti od izvesne koristi, barem za vreme plovidbe. Ako vam u Livornu ne budem više potreban, pa lepo, ostavićete me tamo; a od moje prve mesečne plate naknadiću vam hranu donde i odelo koje mi budete pozajmili.

— Dobro, dobro, — reče gazda. — Moći ćemo da se pogodimo ako ne tražite mnogo.

— Kako jednome, tako i drugome — reče Dantes. — Ono što dajete mojim drugovima, daćete i meni, pa gotova stvar.

— To nije pravo, — reče mornar koji je izvadio Dantesa iz mora — jer vi znate više nego mi.

— Kog se vraga ti mešaš u to? Šta se to tebe tiče, Jakopo? — reče gazda. — Svakome je slobodno da traži platu koju želi.

— Tako je — reče Jakopo. — Ja sam to rekao tek onako.

— E, pa onda, bilo bi mnogo bolje da pozajmiš ovome valjanom mladiću, koji je go golcat, jedne pantalone i jednu bluzu, ako imaš po dve.

— Nemam — reče Jakopo. — Ali imam jednu košulju i pantalone.

— Ništa mi više i ne treba — reče Dantes. — Hvala, dragi prijatelju!

Jakopo se sjuri niz stepenice, i trenutak kasnije pope se gore sa odelom, koje Dantes obuče sa neizrecivim uživanjem.

— A sad, treba li vam još što? — zapita gazda.

— Parče hleba i još jedan gutljaj onog odličnog ruma što sam ga probao, jer odavno nisam ni jeo ni pio.

I zaista, bilo je otada prošlo skoro četrdeset časova. Donesoše Dantesu parče hleba, a Jakopo mu pruži čuturicu.

— Krmu ulevo! — viknu kapetan okrećući se krmaru.

Dantes baci pogled na istu stranu, prinoseći čuturicu ustima, ali čuturica ostade na pola puta.

— Gle! — zapita gazda. — šta li se to događa u Ifskoj tvrđavi.

I zaista, jedan mali beo oblak, oblak koji je privukao Dantesovu pažnju, pojavi se iznad zidova južne kule Ifske tvrđave.

Trenutak kasnije, pucanj udaljene eksplozije dopre oslabljen na palubu tartane.

Mornari digoše glave i pogledaše se.

— Šta li to znači? — zapita gazda.

— Možda je pobegao noćas neki zatvorenik, — reče Dantes — pa pucaju iz topa u znak uzbune.

Gazda baci pogled na mladića koji, dok je to govorio, beše prineo čuturicu ustima; ali ga vide da se sladi tečnošću iz nje tako mirno i zadovoljno, da i kad bi imao kakvu sumnju, ta bi mu sumnja samo projurila kroz glavu i odmah iščezla.

— Ovaj je rum đavolski jak — reče Dantes brišući rukavom svoje košulje čelo obliveno znojem.

— Bilo kako bilo, — promrmlja gazda gledajući u njega — ako je on, onda utoliko bolje; jer sam na taj način stekao odličnog mornara.

Pod izgovorom da je umoran, Dantes zatraži da sedne na krmu. Krmar, sav radostan što je smenjen sa svoje službe zapita gazdu pogledom šta da učini, a ovaj mu glavom dade znak da preda krmu svome novom drugu.

Sedeći tu mogao je Dantes da gleda pravo ka Marselju.

— Koji je danas dan u mesecu? — zapita Dantes Jakopa, koji beše došao i seo pored njega, gubeći iz vida Ifsku tvrđavu.

— Dvadeset i osmi februar — odgovori ovaj.

— Koje godine? — zapita opet Dantes.

— Kako koje godine! Vi pitate koje godine?

— Jeste, prihvati mladić — pitam vas, koje godine?

— Zar ste zaboravili u kojoj smo godini?

— Šta ćete! Ja sam noćas preživeo takav strah — reče Dantes smejući se — da zbog toga umalo nisam poremetio pameću, tako da mi se pamćenje sasvim pomutilo. Zato vas pitam, u kojoj je godini danas 28. februar?

— U godini 1829. — reče Jakopo.

Bilo je prošlo tačno četrnaest godina otkako je Dantes bio uhapšen.

Bilo mu je devetnaest godina kad je ušao u Ifsku tvrđavu, a izlazio je iz nje u svojoj trideset i trećoj.

Bolan osmeh pređe mu preko usana. On se zapita šta li je bilo sa Mercedes za sve to vreme, kada je morala misilti da je umro.

Zatim blesak mržnje zasija u njegovim očima kada se seti ona tri čoveka koja su bila krivci zbog njegovoga tako dugog i mučnog tamnovanja.

I tada obnovi on protiv Danglara, Fernanda i Vilfora onu zakletvu neumoljive osvete koju već beše izrekao u svojoj tamnici.

I ta zakletva nije više bila samo uzaludna pretnja, jer u tome času ni najbrža jedrilica na Sredozemnom moru ne bi zacelo mogla da stigne malu tartanu koja je punim jedrima plovila ka Livornu.

DRUGI DEO

1. KRIJUMČARI

Dantes još ne beše proveo ni ceo dan na tome brodu, a već je uvideo s kim ima posla. Iako nije bio učenik opata Farije, ipak je časni gazda Mlade Amelije (to je bilo ime te đenovske jedrilice) znao skoro sve jezike koji se govore oko toga velikog jezera što se zove Sredozemno more — od arapskog do provansalskog. Sem što nije morao da govori preko tumača (koji su uvek dosadni a ponekad i nepouzdani ljudi), to mu je, u mnogome, olakšavalo sporazumevanje bilo sa brodovima koje je susretao na pučini, bilo sa manjim barkama čije je tovare preuzimao duž obale, bilo najzad sa ljudima bez imena, bez otadžbine, bez određenog zanimanja, kakvih ima uvek na pločama kejova u blizini morskih pristaništa i koji žive od onih tajanstvenih i skrivenih prihoda koji izgleda da im dolaze neposredno od proviđenja, pošto nemaju nikakvih sredstava za život koja bi se golim okom mogla videti. Prema tome, lako je pogoditi da se Dantes nalazio na jednom krijumčarskom brodu.

Zbog toga je gazda broda primio Dantesa sa izvesnim nepoverenjem, jer su njega poznavali svi carinski stražari te obale, i pošto su se oni međusobno utrkivali ko će veštije da podvali drugome, on je isprva pomislio da je Dantes izaslanik gospođe Carinarnice, koja se poslužila tim dovitljivim načinom da pronikne u neke tajne njegovog zanata. Ali divan način na koji se Dantes izvukao iz nevolje kad je zakrmanio još više uz vetar potpuno ga je uspokojio; zatim kasnije, kad je video onaj oblačak dima kako lebdi poput perjanice iznad bastiona Ifske tvrđave, i kad je čuo onaj udaljeni odjek topovskog pucnja, on je za trenutak pomislio da je na svoj brod primio onoga kome se — kao kad ulaze i izlaze kraljevi — odavala počast topovskom paljbom. Istina, to ga je već manje zabrinjavalo nego da je taj došljak bio carinski službenik; ali ova druga pretpostavka iščeze brzo kao i ona prva kad vide kako je njegov novi mornar potpuno spokojan.

Edmond je, dakle, imao to preimućstvo što je znao ko je i šta je njegov gazda, dok ovaj nije mogao znati ko je Dantes. Makar s koje strane da su ga napadali stari mornar ili njegovi drugovi, on se dobro držao i nije ništa priznao, nego je navodio mnoge pojedinosti o Napulju i Malti, koje je poznavao kao i Marselj, i ostao pri svom prvom tvrđenju tako čvrsto, da je to služilo na čast njegovom pamćenju. I tako Đenovljanin, ma koliko da je bio prepreden, pusti da ga obmane Edmond, kome je išla na ruku njegova umiljatost, njegovo pomorsko iskustvo, a naročito njegovo majstorsko pretvaranje.

A osim toga, možda je Đenovljanin bio kao oni mudri ljudi koji uvek znaju samo ono što treba da znaju i koji veruju samo ono što im godi.

I tako, u takvim međusobnim odnosima, stigoše u Livorno.

Trebalo je da Edmond izvrši tu još jednu probu: da vidi da li će sam sebe poznati, jer je bilo proteklo četrnaest godina otkako nije video svoje lice. Njemu je ostala u sećanju dosta tačna slika o tome kako je izgledao kad je bio mladić, a sad je trebalo da vidi kako izgleda kao odrastao čovek. Njegovi drugovi su smatrali da je njegov zavet da nosi kosu i bradu bio ispunjen, a on je već toliko puta pristajao sa brodom u Livornu, te je poznavao jednog berberina u ulici Svetog Ferdinanda. On uđe u njegovu radnju da se obrije i ošiša.

Berberin pogleda začuđeno tog čoveka sa dugom i gustom crnom bradom koji je ličio na one lepe Ticijanove likove. U to vreme još nije bila moda da se nosi tako dugačka brada i kosa, a danas bi se neki berberin začudio samo tome što čovek sa tako lepim telesnim preimućstvima pristaje da ih se liši.

Livornski berberin dade se na posao ne stavljajući nikakvu primedbu.

Kad je posao bio završen, kad Edmond oseti da mu je podbradak potpuno obrijan, i kad mu je kosa bila svedena na običnu dužinu, on zatraži ogledalo i pogleda se u njemu.

Njemu je tada bilo trideset i tri godine, kao što smo već kazali, i onih četrnaest godina tamnovanja stvorile su, da tako kažemo, veliku duhovnu promenu na njegovom licu.

Dantes je ušao u Ifsku tvrđavu sa okruglim, nasmejanim i vedrim licem srećnog mladića, kome su prvi koraci kroz život bili laki i koji računa na budućnost kao na prirodan nastavak prošlosti; ali je ono sad bilo znatno izmenjeno.

Njegovo okruglasto lice se izdužilo: nasmejana usta dobila su one čvrste i oštre linije koje odaju odlučnost; obrve su mu se izvile ispod jedne jedine misaone bore; oči su mu se ispunile nekom dubokom tugom, iz čije su dubine sevali s vremena na vreme tamni odblesci, preziranje ljudskog roda i mržnja; njegovo lice, lišeno tako dugo dnevne svetlosti i sunčanih zrakova, dobilo je onu tamnu boju koja stvara otmenu lepotu ljudi sa Severa kad im je lice uokvireno crnom kosom; a ono duboko znanje što ga je stekao ozaravalo je celo njegovo lice sjajem umnog samopouzdanja; osim toga, mada je od prirode bio dosta visok, bio je stekao onu temeljnu snagu tela koje je uvek pribiralo sve svoje sile u sebe.

Otmenost njegovih žilavih i vitkih oblika zamenila je čvrstina zaokrugljenih i snažnih udova. A njegov glas su molitve, jecali i kletve izmenile, tako da je u njemu bio čas prizvuk neke čudne blagosti, čas oštrina grubog i skoro promuklog izgovora.

Osim toga, pošto su mu oči neprestano bile u polutami u mraku, one su stekle onu naročitu sposobnost da u mraku razaznaju predmete, kao oči u hijene i vuka.

Edmond se osmehnu kad vide sebe, jer je bilo nemogućno da ga pozna čak i njegov najbliži prijatelj, ako mu je uopšte i ostao neki prijatelj, pošto ni sam nije mogao sebe da pozna.

Gazda Mlade Amelije, kome je mnogo bilo stalo da zadrži među svojim mornarima tako sposobnog čoveka kao što je Edmond, ponudi mu nešto novca na račun njegove buduće zarade, i Edmond to prihvati. Kad je izišao iz radnje berberina koji je na njemu izvršio taj prvi preobražaj, prva mu je briga bila da uđe u jednu prodavnicu i da kupi potpuno mornarsko odelo, a ono je, kao što znamo, sasvim jednostavno, jer se sastoji od belih pantalona, prugaste košulje i frigijske kape.

U tom odelu, noseći natrag Jakopu košulju i pantalone koje mu je ovaj bio pozajmio, pojavi se Edmond pred gazdom Mlade Amelije, kome je morao da ponovi ono što mu je već ranije bio ispričao. Gazda nije hteo da pozna u tome lepo i otmeno obučenom mornaru onog čoveka sa gustom bradom, kosom punom algi i telom mokrim od morske vode koga je izvukao na palubu svoga broda golog i već na izdisaju.

Oduševljen Dantesovim lepim izgledom, on mu ponovo ponudi da ga uzme u službu, ali je Dantes imao u glavi druge planove, te pristade da ostane kod njega samo tri meseca.

Uostalom, posada Mlade Amelije bila je vrlo vredna i poslušno je izvršavala naređenja svoga gazde, koji nije imao običaj da gubi vreme uzalud. Jedva je njegov brod bio nedelju dana u Livornu, a već su ispupčeni bokovi broda bili napunjeni šarenim muselinima, zabranjenim pamučnim tkaninama, engleskim barutom i duvanom na koji je monopolska uprava zaboravila da stavi svoj pečat. Trebalo je sve to izvući iz Livorna ne plaćajući takse i iskrcati na obale Korzike, odakle bi se izvesni špekulanti postarali da prebace taj tovar u Francusku.

Brod krete i Edmond je ponovo plovio po onom plavom moru, tom prvom vidiku svoje mladosti, koje je tako često zamišljao dok je sanjario u svojoj tamnici. On ostavi na desnoj strani Gorgonu a na levoj Pjanozu i uputi se zavičaju Paolija i Napoleona.

Sutradan, kad iziđe na palubu dosta rano, kao što je uvek činio, gazda zateče Dantesa naslonjenog na ogradu broda kako posmatra sa čudnim izrazom lica gomilu granitnih stena koje je sunce pri izlasku oblivalo ružičastom svetlošću: bilo je to ostrvo Monte Kristo.

Mlada Amelija ga ostavi na otprilike tri četvrt milje sa svoje leve strane i produži put ka Korzici.

Dok je prolazio pored toga ostrva čije mu je ime tako snažno zvučalo, Dantes je mislio da bi bilo dovoljno da skoči u more, pa bi za pola sata već bio na toj obetovanoj zemlji. Ali kad bi se našao tamo, šta bi radio bez alata kojim bi otkopavao svoje blago, bez oružja kojim bi ga branio? Uostalom, šta bi na to rekli mornari, šta bi pomislio gazda? Trebalo je, dakle, čekati.

Srećom Dantes je umeo da čeka; on je četrnaest godina očekivao svoju slobodu, te je mogao sad, kad je bio slobodan, da pričeka šest meseci ili godinu dana na bogatstvo.

Zar nije bio gotov da primi slobodu i bez bogatstva, da mu je neko to ponudio?

Uostalom, zar to bogatstvo nije bilo sasvim neizvesno? Poniklo u bolesnom mozgu jadnoga opata Farije, zar nije i ono umrlo zajedno s njim?

Istina, ono pismo kardinala Spade navodilo je neobično tačne podatke.

I Dantes je od početka do svršetka ponavljao u sećanju to pismo, od koga nijednu jedinu reč nije bio zaboravio.

Smrkavalo se. Edmond vide kako ostrvo menja na sebi sve prelive boja koje sumrak donosi, i kako se gubi u tami za sav ostali svet; ali ga je on, onim svojim pogledom naviknutim na tamnički mrak, verovatno i dalje gledao, jer ostade poslednji na palubi.

Sutradan se probudiše naspram Alerije. Celoga toga dana morali su da plove krivudajući, a uveče se počeše paliti vatre na obali. Prema rasporedu tih vatri zacelo je posada saznala da se tu može iskrcati tovar, jer umesto zastave podiže fenjer na prečku pri vrhu katarke, pa se približiše na puškomet od obale.

Dantes je zapazio da je gazda Mlade Amelije verovatno u čast te svečane prilike, kada se počeo približavati obali, postavio na obrtna ležišta dva mala topa slična bedemskim puškama, koji su bez mnogo larme mogli baciti lep metak od četvrt funte na hiljadu koraka daljine.

Ali te večeri je ta predostrožnost bila izlišna, jer je sve izvršeno najtiše i najpristojnije. Četiri barke priđoše jedva čujno brodu, koji verovatno njima u počast spusti i svoj čamac u more; kako bilo da bilo, tek tih pet čamaca radilo je tako vredno da je u dva sata posle ponoći sav tovar prešao sa Mlade Amelije na kopno.

Još iste noći — toliko je gazda Mlade Amelije bio uredan čovek — izvršena je podela nagrada, te je svaki član posade dobio po sto toskanskih lira kao svoj deo, a to će reći skoro osamdeset franaka u francuskom novcu.

Ali pohod još nije bio završen, jer se uputiše Sardiniji. Trebalo je ponovo natovariti brod koji tek što beše istovaren.

I ovaj drugi posao obavljen je isto onako uspešno kao i prvi. Mlada Amelija imala je sreću.

Novi tovar bio je za Vojvodinu luku. On se sastojao skoro potpuno od havanskih cigara, kereskog vina i malage.

Tu su imali sukob sa carinom, tom večnom neprijateljicom gazde Mlade Amelije. Jedan carinski stražar pao je smrtno ranjen, a dva mornara su bila ranjena. Dantes je bio jedan od te dvojice; metak mu je prošao kroz mišić na levom ramenu.

Dantes je bio skoro srećan zbog te čarke i skoro zadovoljan svojom ranom, jer su mu te grube učiteljke pokazale kakvim je očima on gledao u opasnost i kako je hrabro podnosio patnju. On je gledao u opasnost smejući se; a kad ga je zrno pogodilo, rekao je kao onaj grčki filozof: "Bole, ti nisi nikakva nevolja."

Pored toga, on je pregledao smrtno ranjenog stražara, a taj prizor, bilo što mu se krv bila zagrejala u borbi, bilo što su se u njemu rashladila čovečanska osećanja, učinio je na njega samo lak utisak. Dantes je bio na putu koji je hteo da pređe i išao je ka cilju koji je hteo da dostigne, te mu se srce skamenjivalo u grudima.

Uostalom, kad ga je Jakopo video kako pada, pomislio je da je mrtav, pa je jurnuo k njemu, podigao ga i, najzad, pošto ga je odneo, negovao ga je kao odličan drug.

Ovaj svet, nije bio onako dobar kako ga je smatrao doktor Panglos; ali nije bio ni onako rđav kako ga je smatrao Dantes, pošto je Jakopo, koji se nije imao čemu nadati od svoga druga sem da nasledi njegov deo novčanih nagrada, bio onoliko ožalošćen kad je poimislio da je Dantes poginuo.

Srećom, kao što rekosmo, Edmond je bio samo ranjen: zahvaljujući nekim travama koje stare žene sa Sardinije beru u naročito vreme i prodaju krijumčarima, rana mu brzo zaraste. Edmond tada htede da iskuša Jakopa, pa mu ponudi kao naknadu za usluge koje mu je ovaj učinio svoj deo nagrade, ali Jakopo to odbi s gnušanjem.

Iz ove saosećajne odanosti koju je Jakopo osetio prema Edmondu u trenutku kad ga je prvi put ugledao; proizišlo je to da je Edmond ukazivao Jakopu izvesnu naklonost. Ali Jakopo i nije tražio više, jer je nagonski naslutio da je Edmond nešto više nego običan mornar, iako je Edmond uspeo da to sakrije od drugih. I čestiti mornar je bio zadovoljan tom malom pažnjom koju mu je Edmond ukazivao.

Zato za vreme dugih dana plovidbe, dok je brod, zahvaljujući povoljnom vetru koji mu je nadimao jedra, jurio bezbedno po plavome moru, te mu nije trebala druga pomoć osim krmareve, Edmond je, sa pomorskom mapom u ruci, poučavao Jakopa kao što je jadni Farija poučavao njega. Pokazivao mu je kako se određuje položaj neke obale pomoću pomorskog računanja, objašnjavao mu odstupanja kompasa, učio ga da čita iz velike otvorene knjige što je iznad naših glava i koja se zove nebo, gde je bog pisao po azuru dijamantskim slovima.

A kad bi ga Jakopo zapitao:

— Zar vredi učiti svim tim stvarima jednog bednog mornara kao što sam ja?

Edmond bi odgovorio:

— Ko zna? Možda ćeš ti jednoga dana biti kapetan broda; pa i tvoj zemljak Bonaparta je postao car!

Zaboravili smo reći da je Jakopo bio Korzikanac.

Dva i po meseca su već bila protekla u takvim uzastopnim plovidbama. Edmond je sad bio postao isto tako vešt u plovidbi duž obale kao što je nekada bio smeo moreplovac; upoznao se sa svim obalskim krijumčarima i naučio sve tajanstvene znake pomoću kojih se ti polugusari raspoznaju međusobno.

Prošao je bezbroj puta pored svog ostrva Monte Kristo, ali za to vreme nije ni jedanput našao priliku da se na njega iskrca.

Zato je bio doneo ovu odluku:

Čim njegov ugovor sa gazdom Mlade Amelije istekne, iznajmiće omanju barku za svoj račun (a Dantes je to mogao, jer je u toku tih raznih plovidbi sakupio oko stotinu pijastra), pa će ma pod kakvim izgovorom otići na ostrvo Monte Kristo.

Tamo bi potpuno slobodno vršio svoja istraživanja.

Ipak, ne potpuno slobodno, jer bi ga verovatno uhodili oni koji bi ga tamo odvezli.

Ali na ovom svetu se čovek mora ponekad izložiti i opasnostima.

Tamnica je Edmonda načinila obazrivim, te je želeo da se ne izlaže nikakvoj opasnosti.

Uzalud je on tražio u svojoj i te kako plodnoj mašti, nije mogao pronaći drugi neki način da dospe na to toliko željeno ostrvo sem da ga neko tamo preveze.

Dantes se još kolebao u toj odluci, kad ga gazda, koji je imao u njega veliko poverenje i veliku želju da ga zadrži u svojoj službi, uze jedne večeri za mišicu i odvede ga u jednu krčmu u ulici Olio u kojoj su se obično sastajali najveštiji krijumčari iz Livorna.

Tu su se obično ugovarali krijumčarski poslovi. Dantes je već nekoliko puta ulazio u tu pomorsku berzu, pa videći sve te smele morske šićardžije koje daje čitava jedna obala od blizu dve hiljade milja u obimu, pitao se kakvom li bi moći raspolagao čovek koji bi uspeo da svojom voljom drma svima tim koncima koji se sjedinjuju ili razilaze.

Ovoga puta ticalo se jednog zamašnog posla: bio je u pitanju jedan brod natovaren turskim ćilimima, levantskim čohama i kašmirom; trebalo je pronaći neko neutralno zemljište gde bi se mogao izvršiti pretovar, pa zatim pokušati da se predmeti prebace na francusku obalu.

Nagrada je bila ogromna ako bi se u tome uspelo; trebalo je da svaki član posade dobije pedest do šezdeset pijastra.

Gazda Mlade Amelije predloži kao mesto za iskrcavanje ostrvo Monte Kristo, koje je potpuno pusto i na kome nema ni vojnika ni carinskih stražara, te izgleda da ga je u vreme mnogobožačkog Olimpa postavio usred mora Merkur, bog trgovaca i lopova, tih dveju klasa koje mi danas smatramo za odvojene, ako ne i različite, a koje je antičko doba izgleda svrstavalo u istu kategoriju.

Pri pomenu imena Monte Kristo, Dantes uzdrhta od radosti, on se diže da bi prikrio svoje uzbuđenje i prošeta po zadimljenoj krčmi, gde su se svi jezici sveta stapali u onu mešavinu što se naziva Franka.

Kad se približi dvojici pregovarača, bilo je već odlučeno da se pristane uz obalu Monte Krista i da se pođe na taj put već iduće noći.

Kad upitaše Edmonda šta on o tome misli, on reče da to ostrvo pruža svakojaku bezbednost i da važni pothvati, da bi uspeli, treba da se obavljau što pre.

Ništa, dakle, nije izmenjeno u utvrđenom programu. Bilo je ugovoreno da zaplove sutradan uveče i da se postaraju — pošto je more bilo tiho i vetar povoljan — da prekosutra uveče budu kraj obale toga neutralnog ostrva.

2. OSTRVO MONTE KRISTO

I tako je, najzad, jednim od onih srećnih slučajeva koji se događaju onima na kojima se surovost sudbine tako zasićavala, trebalo da Dantes stigne svome cilju prostim i prirodnim putem i da zakorači na ostrvo ne pobuđujući ni u kome nikakvu sumnju.

Samo jedna noć razdvajala ga je od toga toliko očekivanog polaska.

Ta noć bila je jedna od najgrozničavijih koje je Dantes ikada proveo. U toku te noći sve povoljne i nepovoljne mogućnosti javljale su mu se naizmenično u pameti: kad bi zatvorio oči, video bi pismo kardinala Spade napisano plamenim slovima na zidu; kad bi za trenutak usnuo, tada bi najbesmisleniji snovi počeli da mu se vrzmaju po glavi. Silazio je u pećine sa podovima od smaragda, sa zidovima od rubina, sa stalaktitima od dijamanata. Biser je padao kap po kap kao što obično kaplje podzemna voda.

Edmond je, ushićen i zadivljen, punio svoje džepove dragim kamenjem; zatim bi ponovo izišao na dnevnu svetlost, a to drago kamenje se pretvaraio u običan šljunak. Tada bi pokušao da se vrati u one divotne pećine koje je samo bio nazreo; ali bi se put zaplitao u beskrajne uvojke, a ulaz bi opet postao nevidljiv. Tražio je uzalud u svome zamorenom sećanju onu magijsku i tajanstvenu reč koja je arapskom ribaru otvarala blistave Ali-Babine pećine. Sve je bilo uzalud; iščezlo blago ponovo je postalo svojina podzemnih duhova od kojih se on za trenutak bio ponadao da će ga oteti.

Dan dođe skoro isto onako grozničav kakva je bila i noć; ali on pomoću mašte donese i razumnost, te je Dantes mogao da utvrdi plan rada koji je dotada bio nejasan i kolebljiv u njegovoj pameti.

Veče dođe, a sa njim i pripreme za polazak. Te pripreme pružale su Dantesu mogućnost da sakrije svoju uzrujanost. Malo-pomalo on je uzeo vlast da svojim drugovima zapoveda kao da je on gospodar broda; a kako su njegova naređenja bila uvek jasna, određena i laka za izvršavanje, njegovi drugovi su ih izvršavali ne samo brzo nego i rado.

Stari moreplovac ga je pustio da dela, jer je i on uvideo Dantesovu nadmoćnost nad ostalim mornarima i nad njim samim. On je u tome mladom čoveku video svog prirodnog naslednika i žalio je što nema kćer da priveže Edmonda tom uzvišenom vezom.

U sedam sati uveče sve je bilo gotovo, a već u sedam i deset minuta plovili su oko svetionika u trenutku kad je ovaj počeo da svetli.

More je bilo mirno, sa povetarcem koji je dolazio sa jugoistoka. Plovili su pod azurnim nebom, po kome je i bog palio jedan za drugim svoje svetionike, od kojih je svaki po jedan zaseban svet. Dantes izjavi da svi mogu da odu na spavanje, a on preuzima na sebe da krmani brodom.

Kada je Maltez (tako su zvali Dantesa) dao takvu izjavu, to je bilo dovoljno, i svak je pošao spokojno na spavanje.

Dantesu, koji je bio naglo izbačen iz samoće u svet, događalo se ponekad da oseti preku potrebu da bude sam. A zar ima veće i poetičnije samoće nego kad brod usamljeno plovi morem kroz noćnu tamu u tišini beskrajnog prostora i pod pogledom Gospoda?

Ovog puta samoća je bila ispunjena njegovim mislima, noć osvetljena njegovim maštarijama, tišina oživljena njegovim zavetima.

Kad se gazda probudio, brod je plovio pod punim jedrima; nije bilo nijednog delića platna koji ne bi bio nadut od vetra; prelazili su više od dve i po milje na sat.

Ostrvo Monte Kristo raslo je na vidiku.

Edmond ponovo predade brod njegovom gospodaru, pa otide da se i on opruži na svom mornarskom ležištu; ali iako cele te noći nije spavao, ipak nije mogao da sklopi oči nijednog trenutka.

Dva sata kasnije ponovo iziđe na palubu. Brod je baš zaobilazio ostrvo Elbu. Bili su naspram Marečane i ostavili za sobom ravno i zeleno ostrvo Pijanozu. Videlo se kako se ka nebeskom plavetnilu uzdiže plameni vrh Monte Krista.

Dantes naredi krmaru da okrene brod udesno, tako da im Pijanoza ostane na desnoj strani, jer je izračunao da bi na taj način skratili put za dva do tri čvora.

Oko pet sati posle podne sagledali su čitavo ostrvo. Videle su se na njemu i najsitnije pojedinosti zahvaljujući onoj prozračnosti vazduha koja je svojstvena svetlosti što je rasipaju sunčevi zraci pri zalasku.

Edmond je gutao očima tu gomilu stenja na kojoj su se smenjivale sve boje sumraka, počev od jasno ružičaste do tamnoplave; s vremena na vreme obrazi bi mu se zažarili, čelo zarumenelo, a crven oblak prošao bi mu ispred očiju.

Nikada igrač koji je stavio na kocku sve što ima nije osećao strepnju kakvu je osećao Dantes kad bi se njegova nada popela do vrhunca.

Noć se spusti i u deset sati priđoše obali. Mlada Amelija stigla je prva na mesto sastanka.

Dantes, iako je obično umeo da vlada sobom, nije se mogao uzdržati, već prvi skoči na obalu; da je smeo, on bi kao Brut poljubio zemlju.

Bila je mračna noć, ali u jedanaest sati mesec se diže iz mora i posrebri mu svaki talasić; zatim njegovi zraci, ukoliko se više peo, počeše da poigravaju poput belih svetlosnih vodopada po nagomilanim stenama ovog drugog Peliona.

Posada Mlade Amelije poznavala je dobro to ostrvo, jer je ono bilo jedno od njenih uobičajenih svratišta. A Dantes ga je posmatrao pri svakom svom putovanju ka Levantu, ali se nikad nije bio iskrcao na njega.

On poče da ispituje Jakopa.

— Gde ćemo provesti noć? — zapita ga.

— Pa na našem brodu — odgovori mornar.

— Zar nam ne bi bilo bolje u pećinama?

— U kojim pećinama?

— Pa u pećinama na ovom ostrvu.

— Ja ne znam ni za kakve pećine — reče Jakopo.

Hladan znoj obli Dantesovo telo.

— Nema pećina na Monte Kristu? — zapita on

— Ne.

Dantes je za trenutak bio ošamućen; zatim pomisli da su te pećine možda bile zatrpane kakvim bilo slučajem, ili ih je čak, radi veće sigurnosti, zatrpao sam kardinal Spada.

U tom slučaju bilo je najglavnije da se pronađe taj iščezli ulaz. Bilo bi uzaludno tražiti ga noću. Zato Dantes odloži istraživanje za sutradan. Uostalom, jedan znak istaknut na katarci na pola milje na moru, na koji Mlada Amelija odgovori odmah istim takvim znakom, pokaza da je došao trenutak da se započne posao.

Zadocnela lađa, uspokojena tim znakom koji je trebalo da pokaže onoj koja docnije stiže da može prići bez ikakve opasnosti, pojavi se uskoro bela i tiha kao utvara i dođe da spusti kotvu na jedek odstojanja od obale.

Odmah poče pretovarivanje.

Dok je radio, Dantes je mislio kakav bi radostan poklič mogao jednom jedinom rečju izazvati kod svih tih ljudi kad bi glasno iskazao onu misao što mu je bez prestanka tiho brujala u ušima i u srcu. Ali, naprotiv, umesto da otkrije veličanstvenu tajnu, on se bojao da je nije već isuviše odao, i da nije svojim neprestanim kretanjem, učestanim zapitkivanjem, zagledanjem neprestanom zabrinutošću pobudio sumnju. Bila je prava sreća, bar u ovoj prilici, što je njegova vrlo bolna prošlost odražavala na njegovom licu neizbrisivu tugu i što su odblesci radosti koji su se mogli nazreti ispod tog oblaka bili uistini samo kratkotrajne munje.

Niko, dakle, nije ništa naslućivao, te kada sutradan Dantes uze pušku, olovo i barut i izrazi želju da ode da ubije neku od onih divljih koza koje su se mogle videti kako skaču sa stene na stenu, svi su tumačili taj Dantesov izlet samo kao ljubav prema lovu i kao želju da se usami. Jedino je Jakopo navaljivao da pođe s njim. Dantes ne htede da se tome protivi, bojeći se da tim odbijanjem da ga neko prati ne pobudi kakvu sumnju. Ali tek što je prešao četvrt milje i ugrabio priliku da puca i ubije jedno jare, on posla Jakopa da ga odnese svojim drugovima, poručujući im da ga ispeku i da mu jednim pucnjem iz puške dadu znak, kad bude pečeno, da i on pojede svoj deo; nešto suvog voća i boca vina sa Monte Pulčana trebalo je da dopune jelovnik.

Dantes produži put osvrćući se s vremena na vreme. Kad stiže na vrh jedne stene, vide na hiljadu stopa ispod sebe svoje drugove, kojima se baš beše pridružio Jakopo, i kako vredno pripremaju doručak, povećan, zahvaljujući Edmondovoj veštini, onim što je najglavnije.

Edmond ih je za trenutak posmatrao blagim i tužnim pogledom čoveka koji zna nešto više nego oni.

— Kroz dva sata — reče on — ti će ljudi otploviti, bogatiji za pedeset pijastra, i po cenu svog života pokušati da zarade još pedeset; posle toga će se vratiti sa bogatstvom od šest stotina lira da straće to blago u kojoj bilo varoši, gordi kao sultani i samopouzdani kao nabobi. Danas me nada nagoni da gledam prezrivo to njihovo bogatstvo, koje mi liči na najveću bedu; ali će me sutra razočarenje možda primorati da smatram tu veliku bedu kao najveću sreću… Ah, ne, — uzviknu Edmond — to se neće dogoditi; učeni, nepogrešni Farija nije se mogao prevariti baš jedino u ovom slučaju. Uostalom, bolje bi bilo i umreti nego živeti i dalje ovim bednim i nedostojnim životom.

Tako se Dantes, koji je pre tri meseca žudeo samo za slobodom, nije sad zadovoljavao samo slobodom, nego je čeznuo i za bogatstvom. Nije Dantes bio kriv za to nego bog, koji je čoveku ograničio moć a usadio mu beskrajne želje. Za to vreme, idući jednim prolazom koji se gubio između dveju stenovitih litica, stazom koju je izdubao potok i kojom najverovatnije nikad čovečja noga nije prošla, Dantes se približi mestu za koje je pretpostavljao da su se morale nekada nalaziti pećine. Dok je išao duž morske obale zagledajući i najmanje predmete veoma pažljivo, učini mu se da je na nekim stenama primetio nekakve zaseke koje je urezala ljudška ruka.

Vreme, koje sve fizičke stvari pokriva plaštom zaborava, kao da beše poštedeleo te oznake ucrtane sa izvesnom pravilnošću sa ciljem da verovatno ukažu neki pravac. Međutim, ti znaci su povremeno iščezavali pod žbunjem mirte, koja se širilau velikim bokorima punim cveća, u pod parazitnim lišajima. Tada je Edmond morao da razgrće granje ili podiže manovinu da bi pronašao te putokaze koji su ga vodili u taj drugi lavirint. Ti znaci su uostalom, ulivali Edmondu mnogo nade. Zar nije moguće da ih je sam kardinal urezao da bi, u slučaju neke nesreće, koju on nije mogao predvideti da će biti onako potpuna, mogli da posluže njegovom nećaku kao putokaz. Ovo usamljeno mesto bilo je baš kako treba za čoveka koji je hteo da zakopa svoje blago. Samo, da nisu možda ti izdajnički znaci privukli druge oči, a ne one radi kojih su bili urezani, i da li je to ostrvo sa svojim mračnim čudesima verno sačuvalo svoju divnu tajnu?

Međutim, otprilike na šezdeset koraka od pristaništa učini se Edmondu, koga njegovi drugovi još nisu mogli videti usled neravnog zemljišta, da su zarezi prestali; samo, oni se nisu završavali ni kod kakve pećine. Jedna velika okrugla stena, koja je ležala na čvrstoj osnovi, bila je jedini cilj do koga su, izgleda ti znaci vodili. Edmond pomisli da umesto da je stigao na kraj, on se možda, naprotiv, nalazio na samom početku; zato se okrete i pođe natrag istim putem.

Za to vreme su njegovi drugovi spremali doručak, odlazili da zahvate vodu na izvoru, prenosili hleb i voće na obalu i pekli jare. Baš kad su ga skidali sa ražnja načinjenog za tu priliku, oni ugledaše Edmonda, koji je lako i smelo kao divokoza skakao sa stene na stenu. Oni ispališe jedan metak iz puške da mu dadu znak. Lovac odmah promeni pravac i pođe trčeći natrag k njima. Ali baš kada su ga svi pratili pogledom u tome tako reći letenju i govorili za njegovu veštinu da je ludački smela, Edmondu se okliznu noga, kao da je htela da opravda njihovo strahovanje. Videše ga kako posrte na vrhu jedne stene, uzviknu i iščeze.

Svi jurnuše zajedno, jer su svi voleli Edmonda i pored njegove nadmoćnosti; pa ipak Jakopo stiže prvi.

On nađe Edmonda kako leži okrvavljen i skoro bez svesti; mora biti da se skotrljao sa visine od dvanaest do petnaest stopa. Nasuše mu u usta nekoliko kapi ruma, i taj lek, koji je već jednom dobro delovao na njega, proizvede isto dejstvo kao i prvi put.

Edmond otvori oči i požali se da oseća jak bol u kolenu, veliku težinu u glavi i nepodnošljiva sevanja u krstima. Htedoše da ga prenesu na obalu; ali kad ga dodirnuše, iako je Jakopo davao uputstva, on izjavi da nema snage da izdrži prenos.

Razume se da za Dantesa nije uopšte dolazilo u obzir da doručkuje; ali je on zahtevao da se njegovi drugovi, koji nisu imali iste razloge da se uzdržavaju od hrane, vrate na svoje mesto. Što se njega tiče, on je utvrdio da mu treba samo malo odmora i da će ga oni po povratku zateći u boljem stanju.

Mornari se nisu dali mnogo moliti: mornari su bili gladni, miris jareta dopirao je do njih, a među morskim vukovima ne pazi se mnogo na ceremonije.

Posle jednog sata oni se vratiše. Sve što je Edmond mogao da učini, bilo je da se odvuče desetak koraka dalje da bi se naslonio na jednu stenu obraslu mahovinom.

Ali ne samo da se Dantesovi bolovi nisu stišali, nego je izgledalo da su se i pojačali. Stari gazda, koji je morao da otplovi to prepodne da preda svoj tovar na granici između Pijemonta i Francuske, između Nice i Frežisa, navaljivao je na Dantesa da pokuša da se digne. Dantes je činio natčovečanske napore da se odazove tome pozivu, ali je pri svakom pokušaju padao nazad jaučući i bledeći.

— Slomio je kičmu — reče gazda šapatom. — Ali svejedno! To je dobar drug, i ne treba ga ostaviti; potrudimo se da ga prenesemo do broda.

Ali Dantes izjavi da više voli da umre nego da trpi užasne bolove koje bi mu pričinilo kretanje, pa ma kako ono slabo bilo.

— E, onda, — reče gazda — neka bude što bude, ali se neće pričati da smo ostavili bez pomoći jednog valjanog druga kao što ste vi. Otplovićemo tek večeraš.

Taj predlog veoma začudi mornare, iako mu se niko nije usprotivio, već naprotiv. Gazda je bio tako neumitan čovek, da je ovo sad bilo prvi put da se odrekao nekog pothvata ili makar odložio njegovo izvršenje.

Zato Dantes nije hteo pristati da se radi njega učini tako težak prekršaj pravila discipline koja je vladala na brodu.

— Ne — reče on gazdi. — Ja sam bio nespretan, pa je pravo da sam snosim kaznu za svoju nespretnost. Ostavitc mi malo dvopeka, jednu pušku, baruta i kuršuma da ubijam jariće ili čak i da se branim, kao i jedan budak da sagradim sebi neku kućicu ako ne biste mogli uskoro da dođete po mene.

— Ali ti ćeš umreti od gladi — reče gazda.

— Više volim i to — odgovori Edmond — nego da trpim grozne bolove koje mi pričinjava svaki pokret.

Gazda se okretao ka brodu koji se ljuljao u pristaništu već donekle spreman za put i gotov da ponovo zaplovi morem čim bude potpuno opremljen.

— Pa šta možemo da radimo, Malteže! — reče on. — Ne možemo te ostaviti tek tako, a ne možemo se ni zadržavati duže?

— Idite, idite! — uzviknu Dantes.

— Mi se nećemo vratiti bar za nedelju dana, — reče gazda — pa i onda moraćemo da skrenemo sa svog puta da bismo došli do tebe.

— Slušajte, — reče Dantes — ako za dva do tri dana susretnete neku ribarsku lađicu ili kakvu drugu koja bi prolazila ovuda, preporučite me njoj, a ja ću platiti dvadeset i pet pijastra da me odveze natrag u Livorno. Ako ne naiđete ni na jednu, onda se vratite ovamo.

Gazda zavrte glavom.

— Slušajte, gazda Baldi, — reče Jakopo — ima jedan način da se ovo uredi. Vi pođite, a ja ću ostati kraj ranjenika da ga negujem.

— I ti ćeš se odreći svog udela u dobiti — reče Edmond — da bi ostao sa mnom?

— Jeste, — reče Jakopo — i ne bih zažalio.

— Onda si ti čestit mladić, Jakopo, — reče Edmond. — Bog će te nagraditi za tvoju dobru nameru; ali meni nije niko potreban, hvala ti. Za dan-dva ja ću se oporaviti, a nadam se da ću među ovim stenama naći neke trave koje odlično leče uboje.

I jedan čudan osmejak zalebde na Dantesovim usnama. On steže srdačno ruku Jakopu, ali ostade nepokolebljiv u svojoj odluci da ostane, i to da ostane sam.

Krijumčari ostaviše Edmondu ono što je zatražio i udaljiše se, ali su se osvrnuli nekoliko puta, i kad god bi se osvrnuli, mahali su mu na sve moguće načine u znak srdačnog opraštanja, na što je Edmond odgovarao samo rukom, kao da nije mogao da pokrene ostali deo tela.

Zatim kad se oni izgubiše iz vida, Dantes prošapta smejući se:

— Čudnovato da se baš među ovakvim ljudima nailazi na dokaze prijateljstva i odanosti.

Zatim se oprezno odvuče do vrha stene koja mu je zaklanjala more, i odande vide jedrilicu kako završava svoje pripreme za plovidbu, kako diže kotvu, ljulja se ljupko kao galeb kad se sprema da poleti i odlazi.

Posle jednog sata ona sasvim isčeze, ili se bar sa mesta gde je ostao ranjenik nije mogla videti.

Tada se Dantes uspravi gipkije i hitrije nego jarad koja su skakutala među mirtama i mastikama po tim divljim stenama, uze pušku jednom rukom a budak drugom, pa jurnu ka onoj steni kod koje su se završavali zarezi što ih beše zapazio na stenama.

— A sada, — uzviknu on sećajući se priče o arapskom ribaru koju mu je pričao Farija — sada, Sezame, otvori se!

3. USHIĆENJE

Sunce je stiglo otprilike na trećinu svoga dnevnog puta i njegovi majski zraci, topli i životvorni, padali su na stene, koje kao da su i same osećale njegovu toplotu; hiljade zrikavaca, nevidljivih u vresju, žamorilo je jednoliko i neprekidno; lišće na mirtama i maslinama podrhtavalo je i odavalo skoro metalan zvuk. Kad god bi Edmond zakoračio na ugrejani granit, naterao bi u bekstvo guštere koji su ličili na smaragd; videlo se kako u daljini skaču po strmim padinama divlje koze, koje ponekad privlače ovamo lovce: jednom rečju, ostrvo je bilo nastanjeno i na njemu je strujao život, a ipak se Edmond osećao usamljen u božjoi ruci.

Osećao je nekakvu uzrujanost dosta sličnu strahu: bilo je to ono nepoverenje prema dnevnoj svetlosti koje nas goni da čak i u pustinji pomišljamo da nas posmatraju ispitivačke oči.

To osećanje bilo je tako jako, da u trenutku kad je trebalo da započne posao, Edmond zastade, spusti budak na zemlju, ponovo uze pušku, pope se opet na najvišu stenu ostrva, pa odatle baci širok pogled na sve što ga je okružavalo.

Ali moram reći da ono što je privuklo njegovu pažnju nije bila ni poetična Korzika, na kojoj je mogao da razazna čak i pojedine kuće, ni skoro nepoznata Sardinija iza nje, ni ostrvo Elba sa džinovskim uspomenama, ni najzad ona jedva primetna linija što se pružala ka vidiku i koja je izvežbanom mornarskom oku otkrivala ponositu Đenovu i trgovački Livorno. Ne; njegovu pažnju privlačila je gusarska lađa koja je otplovila u zoru, i jedrilica koja tek što beše otišla.

Prva lađa je baš tada iščezavala u moreuzu Bonifačio, a druga je plovila u suprotnom pravcu duž Korzike, koju se spremala da zaobiđe.

Taj pogled uspokoji Edmonda.

On tada spusti oči na bliže predmete koji su bili oko njega; vide da se nalazi na najvišoj tački ostrva kao šiljata, tanana statua na tome ogromnom postolju. Ispod njega nijednog čoveka; oko njega nijedne barke: ništa osim azurnog mora koje je zapljuskivalo podnožje ostrva, i koje je to večito udaranje kitilo srebrnim resama.

Tada on siđe brzim ali ipak vrlo opreznim korakom, jer se u takvom jednom trenutku mnogo bojao nekog nesrećnog slučaja sličnog onome što ga je onako vešto i uspešno odglumio.

Kao što smo kazali, Dantes je bio pošao unazad duž zareza načinjenih u stenama, te je video da ta linija vodi ka jednom malom zatonu skrivenom kao kupalište antičkih nimfi. Taj zaton bio je dovoljno širok pri ulazu i dovoljno dubok u sredini da bi omanji brod iz grupe lakih jedrilica mogao da uđe u njega i ostane tu sakriven. Tada, idući, za koncem uzastopnog izvođenja zaključaka, za onim koncem što ga je video kako rukama opata Farije vodi um tako dovitljivo kroz splet raznih mogućnosti, on pomisli da je kardinal Spada, u svojoj želji da ne bude viđen, pristao u tom zatonu, sakrio u njemu svoj brodić, pa išao linijom koju su označavali zarezi, i na kraju te linije zakopao svoje blago.

Ova pretpostavka ponovo je odvela Dantesa do one okrugle stene.

Samo jedna stvar je zabrinjavala Edmonda i remetila sve njegove pojmove iz dinamike: kako su mogli, ne upotrebljavajući znatne snage, da podignu tu stenu, koja je težila možda pet do šest hiljada funti, na onaj temelj na kome je ležala?

Odjednom Dantesu nešto pade na pamet. Umesto da su je digli — pomisli on — verovatno su je spustili od gore.

I on se brzo pope iznad te stene da potraži njeno ranije ležište.

I zaista, on uskoro vide da je bila načinjena jedna blaga padina; stena je klizila oslanjajući se na svoju osnovu i zaustavila se na tome mestu; druga jedna stena, velika koliko običan tesanik, poslužila je kao oslonac; kamenje i šljunak bili su pažljivo namešteni, tako da prikriju svaki međuprostor; ta mala zidana građevina bila je pokrivena busenjem, trava je izrasla po njoj, mahovina se po njoj rasprostrla, nekoliko semenki mirte, i mastike zaustavilo se na tome mestu, te je ta stara stena izgledala spojena sa tlom.

Dantes pažljivo ukloni zemlju, i tada uvide, ili mu se bar učini da je uvideo čitavo to vešto smišljeno lukavstvo.

On poče da ruši budakom taj temelj koji je vreme bilo očvrsnulo.

Posle rada od desetak minuta zid popusti, i u njemu je bila načinjena rupa koliko da se uvuče ruka.

Dantes otide i odseče najdeblje maslinovo stablo koje je mogao naći, skide mu granje, pa ga uvuče u rupu, te načini od njega polugu.

Ali stena je bila u isti mah i suviše teška i suviše čvrsto nalegla na donju stenu da bi ljudska snaga, pa makar bila i Herkulova, mogla da je poljulja.

Dantes se tada doseti da bi trebalo srušiti baš taj oslonac.

Ali na koji način?

On se obazre unaokolo kao što to čine ljudi koji su u nedoumici, i pogled mu pade na rog divlje ovce pun baruta koji mu je ostavio njegov prijatelj Jakopo.

On se osmehnu: pakleni pronalazak će izvršiti svoj posao.

Dantes iskopa budakom, između gornje stene i one na koju je ova bila postavljena, jednu rupu za miniranje, kao što obično čine pioniri kad hoće da ljudskim mišicama uštede odveć veliki zamor, pa je napuni barutom; zatim izvuče konce iz svoje maramice, pa ih uvalja u barut i načini fitilj.

Pošto zapali fitilj, Dantes se udalji.

Nije morao dugo da čeka na eksploziju: gornju stenu podiže ta bezmerna sila, a donja se stena razlete u komade. Kroz onaj mali otvor koji je Dantes najpre načinio pobeže čitav roj drhtavih insekata, a jedna ogromna zmija, čuvar toga tajanstvenog prolaza, zatalasa se na svojim plavičastim vijugama i iščeze.

Dantes se približi: gornja stena, koja je sad bila bez oslonca, bila je nagnuta ka ponoru. Neustrašivi istraživač obiđe oko nje, izabra najkolebljivije mesto, upre svoju polugu o jednu njenu ivicu, pa, poput Sizifa, zape iz sve snage da gura stenu.

Stena već poljuljana od potresa, zaklati se. Dantes udvostruči snagu: pomislio bi čovek da to jedan od Titana čupa planine, da ratuje sa gospodarem svih bogova. Naposletku stena popusti, poče da se kotrlja i da odskače, pa se sjuri i iščeze tonući u more.

Ona je ostavila otkriveno jedno kružno mesto i izložila dnevnoj svetlosti jednu gvozdenu alku učvršćenu usred jedne ploče kvadratnog oblika.

Dantes uskliknu od radosti i čuda, jer još nikada niko nije postigao tako divan uspeh pri prvom pokušaju.

Hteo je da nastavi posao, ali su mu noge toliko drhtale, srce mu lupalo tako jako, a tako vreo oblak promicao mu ispred očiju, da je morao da se zaustavi.

Taj trenutak neodlučnosti potrajao je koliko munja. Edmond provuče polugu kroz alku, podiže je snažno i izvaljena ploča se odiže, otkrivajući strmu padinu nekakvih stepenica koje su tonule u mrak jedne sve tamnije i tamnije pećine.

Neko drugi bi jurnuo, kliktao od radosti; ali Dantes zastade, poblede, poče da sumnja.

"Eh! — reče on sam sebi. — Treba da budem čovek! Pošto sam naviknut na nevolje, ne treba da dopustim da me obeshrabri jedno razočarenje; inače bi značilo da sam patio uzalud. Srce prepukne kad se najpre raširi prekomerno od tople nade, pa se zatim povuče i zatvori u hladnu stvarnost! Farija je sanjao, jer kardinal Spada nije ništa zakopao u ovoj pećini, a možda nije nikad ni dolazio ovamo; ili ako je i dolazio, Cezar Bordžija, taj neustrašivi pustolov, neumorni i podmukli lupež, došao je posle njega, pronašao mu trag, išao po istim putokaznim znacima kao i ja, pa je kao i ja podigao ovaj kamen, sišao pre mene i nije mi za sobom ostavio ništa da uzmem."

On ostade za trenutak nepomičan, zamišljen, očiju uprtih u taj mračni i produženi otvor.

"Eto, sad kada ni na šta više ne računam; sada kada sam sebi rekao da bi bilo ludo imati još malo nade, nastavak ove pustolovine je za mene samo predmet radoznalosti, i to je sve."

I on je dalje stojao nepomičan, udubljen u razmišljanje.

"Jeste, jeste, ovo je jedna pustolovina koja treba da uđe u sastav života protkanog mrakom i svetlošću onoga kraljevskog razbojnika, u splet čudnih događaja koji sačinjavaju šarenu potku njegova života. Taj basnoslovni događaj morao je neminovno biti povezan sa drugim stvarima; jeste, Bordžija je jedne noći došao ovamo sa buktinjom u jednoj ruci i mačem u drugoj, dok su na dvadesetak koraka od njega, možda ispod ove stene, stojala dva žbira, namrgođena i zloslutna dva stražara koji su pogledom ispitivali kopno, vazduh i more, dok je njihov gospodar ulazio, kao što ću ja sad ući, razgoneći mrak svojom opasnom i plamenom rukom.

"Jeste; ali šta li je Cezar učinio sa tim žbirima kojima je tako odao svoju tajnu?" — pitao se Dantes.

"Ono što je i učinio sa Alarikovim grobarima" — odgovori on sam sebi. — "Zakopali su ih zajedno sa sahranjenim.

"Ali ako je došao ovamo" — nastavi Dantes — "on je našao i uzeo blago. Bordžija čovek koji je upoređivao Italiju sa artičokom i jeo list po list, taj Bordžija je isuviše dobro umeo da upotrebi svoje vreme da bi ga gubio vraćajući ovu stenu natrag na njeno ležište.

Siđimo."

I on siđe sa osmehom sumnje na usnama, šapćući ovu poslednju reč ljudske mudrosti: Možda!…

Ali umesto mraka na koji je očekivao da naiđe, umesto neprozirnog i iskvarenog vazduha, Dantes vide samo nekakvu blagu svetlost raščinjenu u plavičasto videlo, jer su vazduh i svetlost prodirali ne samo kroz otvor koji je on maločas načinio, nego i kroz pukotine u steni, nevidljive spolja, kroz koje se videlo plavetnilo neba, po kome su poigravale drhtave grane zelenih hrastova bodljikave i puzave vreže kupina.

Posle nekoliko trenutaka bavljenja u toj pećini, čiji je više mlak nego vlažan, više mirisan nego otužan vazduh bio u poređenju sa temperaturom ostrva u istom odnosu kao ta plava svetlost u poređenju sa sunčevom, Dantesov pogled, naviknut, kao što znamo, na mrak, mogao je da prodre u najzabačenije kutove pećine. Ona je bila od granita, čije su sjajne pljosni blistale kao dijamanti.

"Avaj!" — Pomisli Dantes osmehujući se — "ovo su zacelo sva blaga koja je ostavio kardinal; a onaj dobri opat, videći u svojim snovima ove blistave zidove, jamačno se naslađivao svojim sjajnim nadama."

Ali Dantes se seti reči iz testamenta, koji je znao napamet: "u kutu najudaljenijem od drugog ulaza" — kazivao je testament.

Dantes je bio ušao tek u prvu pećinu, pa je sad trebalo tražiti ulaz u drugu.

On razmotri položaj: ta druga pećina je prirodno morala da zalazi u unutrašnjost ostrva. On ispita osnovice kamenja i priđe pa kucnu u jedan od zidova pećine iza koga mu se činilo da se jamačno nalazi ulaz u drugu pećinu, prikriven bez sumnje radi veće sigurnosti.

Budak zveknu kratko, izazivajući u steni tup zvuk čija jedrina istera kapi znoja po Dantesovom čelu. Naposletku se istrajnom kopaču učini da jedan deo granitnog zida odgovara potmulijim i dubljim odjekom na poziv koji mu je bio upućen. On približi svoj usplamteli pogled zidu i raspoznade, iskusno kao sužanj, ono što niko drugi možda ne bi naslutio: da tu mora da postoji neki otvor.

Međutim, da ne bi radio nekoristan posao, Dantes, koji je poput Cezara Bordžije bio naučio da ceni vreme, ispita ostale zidove udarajući u njih budakom, a u tlo kundakom svoje puške, razgrte pesak na sumnjivim mestima, pa kad ništa ne pronađe i ništa ne raspoznade, vrati se onom delu zida koji je odavao utešni zvuk.

On zakuca u njega ponovo i još jače.

Tada zapazi nešto čudnovato, a to je: da se pod udarcima budaka nekakav malter, sličan onome kojim se oblažu zidovi da bi se na njima slikale freske, odiže i pada kao kora, otkrivajući nekakav beličast i mek kamen sličan običnom tesaniku. Zazidali su otvor u steni kamenjem druge vrste, pa su to kamenje premazali malterom, a po malteru podražavali boju i kristale granita.

Dantes udari tada šiljatim krajem budaka, koji se zabi za čitav palac u taj zid, koji je ujedno bio i vrata.

Tu je trebalo kopati.

Po nekoj čudnoj zagonetnosti ljudskog bića, ukoliko su se više gomilali dokazi da se Farija nije prevario te je trebalo da Dantes bude zadovoljan, utoliko se više njegovo klonulo srce podavalo sumnji i skoro obeshrabrenju. Ovo otkriće, koje je trebalo da mu ulije novu snagu, oduzelo mu je i onu koja mu još beše ostala, te se budak spusti izmičući mu se iz ruku. On ga spusti na zemlju, obrisa čelo i iziđe ponovo na dnevnu svetlost, izgovarajući se pred samim sobom da hoće da vidi da li ga neko ne uhodi, a uistinu zato što mu je bio potreban vazduh, jer je osećao da će se onesvestiti.

Ostrvo je bilo pusto i podnevno sunce kao da ga je bilo natkrililo svojim vatrenim pogledom; u daljini su male ribarske barke širile svoja krila nad morem plavim kao safir.

Dantes još nije bio ništa okusio, ali on nije imao vremena da jede u takvom jednom trenutku, te popi gutljaj ruma i vrati se u pećinu sa više odvažnosti u srcu.

Budak, koji mu se maločas učinio onako težak, sad je opet bio lak. On ga podiže lako kao da je perce, pa se opet snažno dade na posao.

Posle nekoliko udaraca on zapazi da kamenje nije bilo zamalterisano nego prosto naslagano jedno na drugo i prevučeno onom oblogom koju smo spomenuli. On zavuče u jednu pukotinu šiljak budaka, pritište držalje i sa radošću vide kako mu kamen pade pred noge.

Posle toga Dantes je imao samo da izvlači svaki kamen gvozdenim šiljkom budaka, i kamen po kamen padao je redom pored onog prvog.

Još kad je načinio prvi otvor, Dantes je mogao da uđe; ali odložiti to za nekoliko trenutaka značilo je odložiti izvesnost a držati se grčevito nade.

Najzad, posle ponovnog trenutnog kolebanja, Dantes pređe iz te prve pećine u drugu.

Ta druga pećina bila je niža, mračnija i jezivija nego prva; vazduh je u nju prodirao samo kroz otvor načinjen tog trenutka, te je imao onaj memljivi zadah zbog koga se Dantes začudio kad na njega nije naišao u prvoj.

Dantes pričeka da spoljni vazduh uđe i oživi tu mrtvu atmosferu, pa uđe.

Levo od ulaza bio je jedan uvučen i mračan kut.

Ali, kao što smo već kazali, za Dantesove oči mrak nije postojao.

On ispita pogledom tu drugu pećinu: ona je bila prazna kao i prva.

Blago, ako je postojalo, bilo je zakopano u onom mračnom kutu.

Čas strepnje bio je došao. Iskopati dve stope zemlje, to je bilo sve što je ostalo Dantesu između najveće radosti i najdubljeg očajanja.

On pođe ka tome kutu, pa kao da se naglo odlučio, poče da kopa zemlju odvažno.

Pri petom ili šestom udaru budak zveknu kao da je udario u gvožđe.

Još nikad nisu posmrtna zvona, nikada drhtavo pogrebno zvonjenje nije na slušaoca načinilo takav utisak. Dantes ne bi bio bleđi i da nije ništa pronašao.

On poče da kopa pored mesta gde je do tada kopao i naiđe na isti otpor, ali ne i na isti zvuk.

— Ovo je neki drven sanduk sa gvozdenim okovom.

U tom trenutku jedna senka promače brzo zaklanjajući dnevnu svetlost.

Dantes ispusti budak, zgrabi pušku, prođe ponovo kroz otvor i jurnu napolje.

Jedna divlja koza preskočila je prvi ulaz u pećinu i brstila na nekoliko koraka dalje.

Bila je to zgodna prilika da obezbedi sebi večeru, ali se Dantes bojao da pucanj puške ne privuče nekoga.

On razmisli malo, odseče jedno smolasto stablo, otide i zapali ga na vatri koja se još dimila i na kojoj su krijumčari kuvali sebi doručak, pa se vrati s tom buktinjom.

Nije hteo da mu promakne nijedna pojedinost od onoga što će uskoro videti.

On približi buktinju bezobličnoj i nedovršenoj rupi i vide da se nije prevario: njegovi su udarci padali naizmenično i na gvožđe i na drvo.

On zabode buktinju u zemlju, pa nastavi rad.

Začas je prostor od oko tri stope u dužinu i dve u širinu bio raščišćen, i Dantes raspoznade jedan kovčeg od hrastovine okovan gvožđem sa urezanim šarama. Nasred poklopca blistao je, na srebrnoj pločici koju zemlja nije mogla da potamni, grb porodice Spada, a to će reći uspravan mač sred ovalnog štita, kao što su italijanski štitovi, iznad koga je bio kardinalski šešir.

Dantes ga lako raspoznade, jer koliko li mu je puta opat Farija crtao taj grb!

Sad više nije bilo nikakve sumnje; blago je bilo tu, jer niko ne bi preduzimao tolike mere opreznosti samo zato da na to mesto vrati ispražnjen kovčeg.

Za tren oka Dantes otkopa kovčeg sa svih strana i pritom vide kako mu se redom ukazuje srednja brava postavljena između dva katanca, i drške na bočnim stranama. Sve je to bilo išarano urezanim ukrasima, kao što se radilo u to vreme kada je umetnost oplemenjivala i najgrublje metale.

Dantes uhvati kovčeg za ručice i pokuša da ga podigne, ali je bilo nemoguće.

On tada pokuša da ga otvori, ali su brava i katanci bili zaključani; ti verni čuvari kao da nisu hteli da predadu drugome svoje blago.

Dantes uvuče oštar krak budaka između kovčega i poklopca, pritište držalje i poklopac sa škripom puče. Jedan širok otvor u daskama blabavio je okov, te i on otpade, stežući svojim upornim noktima daske koje je odvalio pri padu. Kovčeg je bio otvoren.

Vrtoglava groznica obuze Dantesa; on zgrabi pušku, odape je i stavi pored sebe. On najpre zatvori oči, kao što čine deca kad hoće da u blistavoj noći svoje mašte vide više zvezda nego što ih mogu izbrojati na još osvetljenom nebu pa ih zatim otvori i ostade zasenjen.

Kovčeg je bio podeljen na tri pregrade.

U prvoj su se blistali žućkastocrveni zlatnici sa riđim odblescima.

U drugoj su bile lepo složene neuglačane zlatne poluge, ali su od svih osobina zlata imale samo njegovu težinu i vrednost.

Najzad, u trećoj, upola punoj Edmond pregrštima zahvati dijamante, biser, rubine, koje pusti da padaju kao blistav vodopad, te su padajući jedno preko drugog stvarali šum sličan dobovanju grada o prozorska okna.

Pošto je dodirivao, pipao, zavlačio svoje drhtave ruke u zlato i drago kamenje, Edmond se uspravi, pa jurnu kroz pećine u drhtavom ushićenju čoveka koji je na granici ludila! On skoči na jednu stenu odakle je mogao da sagleda more, i ne opazi ništa; bio je sam, sasvim sam, sa svojim nebrojenim, nečuvenim, basnoslovnim blagom koje je sad bilo njegovo. Samo, da li on to sad sanja ili je budan? Da li je to neki kratkotrajni san ili on u svom naručju čvrsto drži stvarnost?

Osećao je potrebu da ponovo vidi svoje blago, a međutim, osećao je da u ovom trenutku ne bi imao snage da izdrži taj prizor. Za trenutak pritište obema rukama teme, kao da je hteo da spreči razum da ne pobegne; zatim se rastrča po ostrvu, i nije išao nekim putem, jer njih i nema na ostrvu Monte Kristo, nego ni nekim određenim pravcem, naterujući u bekstvo divlje koze i plašeći morske ptice svojim poklicima i pokretima. Zatim se zaobilaznim putem vrati, sumnjajući još uvek, jurnu u prvu pećinu pa u drugu, i nađe se ponovo pred tim rudnikom zlata i dijamanata.

Ovog puta pade na kolena, pritiskujući obema grčevitim rukama svoje razigrano srce i mrmljajući nekakvu molitvu koju je sam bog mogao razumeti.

Uskoro se oseti mirniji, pa prema tome i srećniji, jer je tek od toga časa počeo da veruje u svoje blaženstvo.

On tada poče da broji svoju imovinu: bilo je tu hiljadu zlatnih poluga, od kojih je svaka bila teška po dve do tri funte; zatim naslagana dvadeset i pet hiljada zlatnih talira, od kojih je svaki mogao vredeti po osamdeset franaka u sadašnjem novcu, svi sa likom pape Aleksandra VI i njegovih prethodnika, i tada zapazi da je pregradu ispraznio tek do polovine; najzad zagrabi deset puta po pune pregršti bisera, dragoga kamenja, dijamanata, od kojih su mnoge uglavili u nakit najbolji zlatari onoga doba, te su predstavljali znatnu vrednost zbog svoje izrade i pored njihove sopstvene vrednosti.

Dantes vide kako se dan bliži smiraju i gasi postepeno. On se poboja da ga neko ne iznenadi ako ostane u pećini, te iziđe s puškom u ruci. Parče dvopeka i nekoliko gutljaja vina bili su mu večera. Zatim vrati ploču na svoje mesto, leže na nju i spavaše jedva nekoliko sati, štiteći svojim telom ulazak u pećinu.

Ta noć bila je jedna od onih noći istovremeno divnih i užasnih kakve je taj čovek, koji je preživeo gromovita uzbuđenja, proveo već dve ili tri u svome životu.

4. NEPOZNATI ČOVEK

Dan osvanu. Dantes ga je već odavno očekivao otvorenih očiju. Čim se pojaviše njegovi prvi zraci, on ustade, pa se kao i prošle večeri pope na najvišu stenu ostrva da osmotri okolinu; no kao i prošle večeri, sve je bilo pusto.

Edmond siđe, podiže ploču, napuni džepove nakitom sa dragim kamenjem, vrati na svoje mesto što je bolje mogao daske i okov kovčega, zatrpa ga ponovo zemljom, izgazi tu zemlju, nabaca na nju pesak da bi prekopano mesto izjednačio sa ostalim tlom; zatim iziđe iz pećine, vrati na mesto ploču, nagomila na ploču kamenje razne veličine, ispuni šupljine zemljom, zasadi u tim šupljinama mirte i vresje, zali vodom te nove sadnice da bi izgledale kao da su tu odavno, izbrisa tragove svojih koraka kojih je bilo mnogo oko toga mesta, pa je zatim nestrpljivo očekivao povratak svojih drugova. Zaista, nije sad više bilo potrebno da provodi vreme gledajući u to zlato i te dijamante i da ostane na Monte Kristu kao zmaj koji čuva nekorisna blaga. Sad je trebalo vratiti se u život, među ljude, i zauzeti u društvu položaj, važnost i moć koju na ovom svetu daje bogatstvo, ta prva i najveća snaga kojom može da raspolaže ljudsko stvorenje.

Krijumčari se vratiše šestog dana. Dantes raspoznade izdaleka oblik i način plovljenja Mlade Amelije. On se odvuče do pristaništa kao ranjeni Filoktet, i kad se njegovi drugovi iskrcaše, on im reče, ipak žaleći se još, da mu je znatno bolje; zatim sasluša pričanje tih pustolova. Oni su, istina, uspeli u svom poslu, ali tek što je tovar bio iskrcan, kad im javiše da je jedan brik koji je stražario u Tolonu baš tada isplovio iz pristaništa i uputio se k njima. Oni su tada pobegli što su brže mogli, žaleći se što Dantes, koji je umeo toliko da poveća brzinu broda, nije bio na njemu da upravlja njim. I zaista, oni su uskoro zatim opazili brod koji ih je gonio, ali su uz pripomoć noći i zaobilaženjem Korzikanskog rta umakli.

Uglavnom, to putovahje nije bilo rđavo; i svi su oni, a naročito Jakopo, žalili što i Dantes nije u njemu učestvovao da bi dobio svoj udeo u dobiti koju im je to putovanje donelo, udeo koji je iznosio čitavih pedeset pijastra.

Na Edmondovom licu nije se moglo ništa pročitati; on se čak nije ni osmehnuo kad su mu nabrajali sve dobiti kojima bi se koristio da je mogao napustiti ostrvo. A pošto je Mlada Amelija bila došla na Monte Kristo samo da njega poveze, on se opet ukrca na nju još iste večeri i pođe s gazdom u Livorno.

U Livornu otide jednom Jevrejinu i prodade mu četiri od svojih najmanjih dijamanata po pet hiljada franaka svaki. Jevrejin je mogao da zatraži objašnjenje kako to da jedan običan mornar bude sopstvenik takvih predmeta; ali se on toga dobro čuvao, jer je zarađivao po hiljadu franaka na svakom.

Sutradan Dantes kupi jednu sasvim novu barku i pokloni je Jakopu, a tome poklonu dodade još sto pijastra da bi mogao da najmi posadu; a sve to pod uslovom da Jakopo otide u Marselj da potraži obaveštenja o jednom starcu po imenu Luj Dantes, koji je stanovao u Mejlanskim Alejama, i o jednoj devojci koja je stanovala u selu Katalanu i koja se zvala Mercedes.

Sad je trebalo da Jakopo pomisli da sanja; ali mu Edmond tada ispriča kako je postao mornar iz inata, jer mu njegova porodica nije htela da daje novaca za izdržavanje, ali da je po dolasku u Livorno primio nasledstvo od jednog ujaka koji mu je zaveštao svu svoju imovinu. Edmondova visoka obrazovanost davala je toj priči toliku verovatnost, da Jakopo nije ni za trenutak posumnjao da mu je njegov nekadašnji drug rekao istinu.

S druge strane, pošto je Edmondova obaveza da služi na Mldoj Ameliji bila istekla, on se oprosti s moreplovcem, koji isprva pokuša da ga zadrži, ali kad ču kao i Jakopo priču o nasleđu, odreče se posle toga nade da će slomiti odluku svoga dotadašnjeg mornara.

Sutradan Jakopo otplovi ka Marselju. Bilo je ugovoreno da se nađe sa Edmondom na Monte Kristu.

Istoga dana Dantes otputova ne rekavši kud ide, pošto se oprostio sa mornarima sa Mlade Amelije dajući im divne poklone, a sa gazdom uz obećanje da će mu se kad god javiti.

Dantes ode u Đenovu.

Baš kad je tamo stigao, vršile su se probe sa jednom jahtom koju je bio naručio jedan Englez, jer je čuo da su Đenovljani najbolji brodograditelji na čitavom Sredozemnom moru, pa je hteo da ima jahtu sagrađenu u Đenovi. Englez se bio pogodio za četrdeset hiljada franaka; Dantes ponudi šezdeset hiljada pod uslovom da mu se brod preda još istog dana. Englez je bio otputovao u Švajcarsku očekujući da njegov brod bude gotov. Trebalo je da se vrati tek kroz tri nedelje ili mesec dana, te brodograditelj pomisli da će imati vremena da počne da gradi drugu jahtu. Dantes odvede brodograditelja jednom Jevrejinu, pređe s njim u sobu iza dućana, i Jevrejin izbroja šezdeset hiljada franaka graditelju.

Brodograditelj ponudi Dantesu svoju pomoć da sastavi posadu jahte, ali mu se Dantes zahvali govoreći da je navikao da putuje sam, i da jedino želi da se u njegovoj kabini, iznad postelje, ugradi jedan tajni orman, u kome će se nalaziti tri isto tako tajne pregrade. On dade meru za te tri pregrade, koje su načinjene sutradan.

Dva sata posle toga Dantes je izlazio iz Đenovskog pristaništa, praćen pogledima gomile radoznalaca koji su želeli da vide španskog plemića koji je bio naviknut da plovi sam.

Dantes je to divno izveo; pomoću krme koju nije morao da napušta, on je jahtom upravljao kako god je hteo, te bi čovek pomislio da je ona neko razumno biće spremno da se pokori i najmanjem podstreku, i Dantes je u sebi priznao da Đenovljani zaslužuju svoju slavu najboljih graditelja brodova na svetu.

Radoznalci su pratili pogledom taj mali brod sve dok ga ne izgubiše iz vida, a tada otpočeše nagađanja kud li on to ide: jedni su smatrali da će na Korziku, drugi na ostrvo Elbu; neki su nudili da se klade da odlazi u Španiju, a neki su tvrdili da ide u Afriku; niko i ne pomisli da spomene ostrvo Monte Kristo.

Međutim, Dantes je išao ka Monte Kristu.

On tamo stiže drugog dana pred veče; brod je bio odlična jedrilica, te je prešao tu razdaljinu za trideset i pet sati. Dantes je ranije potpuno ispitao obalu, te umesto da pristane na uobičajenom mestu, on baci kotvu u malom zatonu.

Ostrvo je bilo pusto; nije bilo znakova da je iko pristajao uz obalu otkako je Dantes sa njega otišao. On otide svome blagu: sve je bilo u istom stanju kako ga je ostavio.

Sutradan je njegovo ogromno bogatstvo bilo preneseno na jahtu i zatvoreno u one tri pregrade tajnog ormana.

Dantes pričeka da prođu još osam dana. Za tih osam dana on je probe radi plovio jahtom oko ostrva, proučavajući je kao što dobar jahač proučava svoga konja, a posle tog vremena poznavao je sve njene dobre osobine i sve nedostatke. Dantes se zareče da će povećati jedne i popraviti druge.

Osmog dana Dantes vide jedan brodić kako pod punim jedrima plovi ka ostrvu i raspoznade Jakopovu barku. On dade znak na koji Jakopo odgovori, i posle dva časa barka je bila pored jahte.

Bio je po jedan tužan odgovor na svako pitanje koje Dantes beše postavio.

Stari Dantes je bio umro.

Mercedes je iščezla.

Edmond sasluša te dve vesti mirna lica; ali odmah zatim siđe na obalu i zabrani da ga iko prati.

Posle dva časa on se vrati. Dva mornara sa Jakopove barke pređoše na njegovu jahtu da mu pomažu u upravljanju brodom, pa zatim on naredi da se brod uputi ka Marselju. On je već bio predvideo očevu smrt; ali, šta li je bilo sa Mercedes?

Edmond nije mogao da da dovoljno uputstva svome izaslaniku a da pri tom ne oda svoju tajnu; uostalom, bilo je i drugih obaveštenja koja je hteo da prikupi i za koja se oslanjao samo na sebe. Ogledalo mu je u Livornu pokazalo da mu ne preti opasnost da ga neko pozna; uostalom, on je imao na raspolaganju sredstva za prerušavanje. I tako jednog jutra jahta, za kojom je išla mala barka, uđe hrabro u marseljsko pristanište i zaustavi se tačno naspram mesta sa koga su ga one kobne večeri ukrcali za Ifsku tvrđavu.

Dantes malo uzdrhta kad vide da u čamcu zdravstvene kontrole dolazi k njemu jedan žandarm. Ali mu Dantes, sa onim savršenim samopouzdanjem koje je bio stekao, pruži jedan engleski pasoš što ga je kupio u Livornu, te pomoću te tuđinske propusnice, koja se u Francuskoj poštuje mnogo više nego domaća, iziđe bez ikakvih teškoća na obalu.

Prvo što ugleda Dantes kad pođe Kanebijerom bio je jedan mornar sa Faraona. Taj čovek je služio pod njegovom komandom i našao se tu da omogući Dantesu da se uveri u promene koje su se zbile na njemu. On pođe pravo k tome čoveku i postavi mu više pitanja, na koje ovaj odgovori ne pokazujući ni rečima ni licem da se seća da je ikada video onoga s kim je razgovarao.

Dantes dade mornaru jedan metalni novac da bi mu se zahvalio za obaveštenja koja mu je dao; ali odmah zatim ču kako taj čovek trči za njim.

Dantes se okrete.

— Izvinite gospodine, — reče mornar — ali vi ste možda pogrešili; verovatno ste mislili da mi date novac od dva franka, a dali ste mi zlatnik.

— Zaista, prijatelju, — odgovori Dantes — prevario sam se; ali pošto vaše poštenje zaslužuje da bude nagrađeno evo vam još jedan, i molim vas da ga primite i popijete u moje zdravlje sa svojim drugovima.

Mornar pogleda u Dantesa sa tolikim čuđenjem, da se ne seti čak ni da mu zahvali, pa gledajući ga kako odlazi, reče:

— Ovo mora da je neki nabob koji je tek prispeo iz Indije.

Dantes produži svojim putem; pri svakom koraku osećao je kako mu se srce steže od nekog novog uzbuđenja, jer su sve njegove uspomene iz detinjstva, nezaboravne, i večno u sećanju, bile tu pred njim, pomaljale se u kutu svakog trga, na uglu svake ulice, iza svakog odbojnog kamena na raskrsnicama. Kad stiže na kraj ulice Noaj i kad ugleda Mejlanske aleje, on oseti kako mu kolena klecaju i za malo ne pade pod točkove jednih kola. Naposletku stiže do kuće u kojoj je stanovao njegov otac. Jabučine i dragoljub bili su iščezli sa mansarde, gde ih je nekada ruka dobroga starca raspoređivala po rešetkastoj ogradi sa tolikom pažnjom.

On se nasloni na jedno drvo i ostade tu neko vreme zamišljen, posmatrajući najviše spratove te bedne kućice; naposletku priđe ulazu, prekorači prag, zapita da li ima kakav prazan stan, pa iako je stan na petom spratu bio zauzet, on je toliko navaljivao da ga vidi, da se vratar pope gore i zamoli u ime jednog starca ljude koji su u njemu stanovali za dopuštenje da taj starac pregleda dve sobe od kojih se stan sastojao. U tome malom stanu stanovali su jedan mlad čovek i jedna mlada žena, koji se behu venčali tek pre nedelju dana.

Kad ugleda to dvoje mladih, Dantes duboko uzdahnu.

Inače, ništa tu nije više podsećalo Dantesa da je to bio stan njegova oca: zidovi nisu bili više obloženi istim tapetima; sav stari nameštaj, ti Edmondovi prijatelji iz detinjstva, koga se do sitnice sećao, bio je iščezao. Samo su zidovi bili isti.

Dantes se Okrete ka krevetu; on je bio na istom mestu kao i krevet pređašnjeg stanara. I protiv njegove volje, Dantesu navreše suze na oči, je je zacelo na tome mestu starac izdahnuo izgovarajući ime svoga sina.

To dvoje mladih posmatrali su začuđeno tog čoveka natuštena čela, niz čije su obraze tekle dve krupne suze, dok mu je lice ostalo potpuno mirno. Ali kako svaki bol izaziva strahopoštovanje, dvoje mladih ne postaviše nikakvo pitanje nepoznatom čoveku, nego se samo povukoše unazad da ga ostave da plače bez ustezanja; a kad on pođe, oni ga ispratiše govoreći mu da može opet doći kad god htedne i da će mu njihov skromni dom biti uvek otvoren.

Kad siđe na niži sprat, Edmond se zaustavi pred drugim jednim vratima i zapita da li još stanuje tu krojač Kadrus, Ali mu vratar odgovori da je taj čovek nastradao u poslovima i da sad drži jednu malu krčmu na putu od Belgarda ka Bokeru.

Dantes siđe, i zapita za adresu sopstvenika kuće u Mejlanskim alejama, otide njegovom domu, prijavi se pod imenom lorda Vilmora (to ime i titula bili su ispisani na njegovom pasošu) i kupi od njega tu kućicu za dvadeset i pet hiljada franaka. Bilo je u toj sumi bar deset hiljada franaka više nego što je ona vredela. Ali da mu je zatražio i pola miliona, Dantes bi za nju platio tu cenu.

Još istog dana beležnik koji je sastavio taj ugovor o kupovini obavesti mladence sa petog sprata da im novi sopstvenik kuće nudi da izaberu koji hoće stan u celoj kući, ne povišavajući im nimalo stanarinu, pod uslovom da mu ustupe one dve sobe u kojima sada stanuju.

Taj čudni događaj zanimao je više od nedelju dana sve stanovnike, Mejlanskih aleja i izazvao bezbrojna nagađanja, od kojih nijedno nije bilo tačno.

Ali je naročito dovelo u zabunu sve mozgove i uzrujalo sve duhove to što su te večeri videli tog istog čoveka koji je toga jutra ušao u kuću u Majlanskim alejama kako se šeta po selu Katalanu i kako ulazi u jednu bednu ribarsku kuću, gde je ostao više od jednog sata raspitujući se o više osoba koje su pomrle ili iščezle pre više od petnaest ili šesnaest godina.

Sutradan porodica kod koje je ušao da se o svemu tome raspita dobi na dar jednu sasvim novu katalonsku barku sa dve vučne mreže i jednim alovom.

Ta čestita porodica htela je rado da se zahvali tome darežljivom ispitivaču ali su ga videli kako je po izlasku iz njihove kuće izdao neka naređenja jednom mornaru, uzjahao konja i izišao iz Marselja kroz kapiju na putu za Eks.

5. KRČMA KOD MOSTA NA GARI

Oni koji su kao ja prokrstarali pešice južnu Francusku, mogli su zapaziti između Belgarda i Bokera, otprilike na polovini puta od toga sela do varoši, ali ipak bliže Bokeru nego Belgardu, jednu omanju krčmu na kojoj visi plehana tabla koja škripi pri najmanjem vetru, sa komičnom slikom rimskog vodovodnog mosta na Gari.

Ta mala krčma, upravljajući se prema toku Rone, leži na levoj strani puta, zaleđem okrenuta reci; iza nje je ono što se u Langedoku naziva vrtom, a to će reći da strana suprotna onoj koja otvara svoja vrata putnicima gleda u jedan zabran po kome se grče nekoliko zakržljavih maslinovih drveta i nekoliko divljih smokava sa lišćem posrebrenim od prašine. Između njih, kao jedino povrće, vire strukovi belog luka, paprike i vlašca; najzad u jednom njegovom uglu, kao neki zaboravljeni stražar, jedna visoka pinjona pruža sumorno uvis svoje vitko stablo, dok njen vrh, raširen poput lepeze, puckara pod suncem od trideset stepeni.

Sve ovo drveće, veliko i malo, povija se i naginje prirodno na onu stranu kuda duva mistral, jedna od triju velikih nevolja Provanse; druge dve, kao što se zna ili se ne zna, bile su Diransa i Oblasna skupština.

Ovde-onde u okolnoj ravnici koja liči na veliko jezero od prašine životare nekoliko stabljika pšenice, koju tamošnji vrtlari gaje, bez sumnje, iz radoznalosti i od kojih svako služi kao sedalo po jednom zrikavcu koji progoni svojom kreštavom pesmom putnike zalutale u ovu pustinju.

Od pre sedam ili osam godina otprilike, tu krčmu su držali jedan čovek i jedna žena, koji su od posluge imali samo jednu sobaricu koju su svi zvali Trineta i jednog konjušara koji se odazivao na ime Pako. Njihova dvostruka pomoć zadovoljavala je uveliko potrebe službe otkako je prokopan kanal od Bokera do Egmorta, koji je pobednički doveo barke, umesto ubrzanog kolskog saobraćaja, i putničke lađe umesto diližansa.

Taj kanal kao da je hteo da pojača jade nesrećnoga krčmara koga je upropašćivao, jer je prolazio između Rone, koja mu je davala svoju vodu, i puta, kome je oduzimao život, i to na okolo sto koraka od krčme koju smo ukratko ali verno opisivali.

Krčmar koji je držao tu krčmu mogao je imati četrdeset do četrdeset i pet godina, i bio je visok, suv i žilav, pravi južnjak, sa upalim i sjajnim očima, orlovskim nosom i belim zubima kao u mesoždera. Njegova kosa, koja uprkos prvom naletu starosti kao da se nije mogla rešiti da počne da sedi, bila je — kao god i brada, koju je nosio samo ispod donje vilice — gusta, kudrava i tek ponegde prošarana po kojom sedom dlakom. Boja njegove kože, od prirode mrka, postala je još ugasitija usled navike koju je nesrećnik stekao da stoji od jutra do večeri na pragu svojih vrata gledajući da li će mu peške ili kolima, stići neki gost. Za vreme tog skoro uvek uzaludnog očekivanja on je glavu zaštićivao od paklene sunčeve žege samo jednom crvenom maramom, koju je vezivao na glavi poput španskih mazgara. Taj čovek bio je naš stari poznanik Gaspar Kadrus.

Njegova žena, koja se devojkom zvala Madlena Radel, bila je naprotiv bleda, mršava i bolešljiva. Rođena u okolini Arla, ona je, i pored toga što je sačuvala prvobitne crte nasledne lepote svojih zemljaka, videla kako joj lice polako ružnja od gotovo neprekidnih napada jedne od onih potajnih groznica tako čestih među stanovništvom oko bara Egmorta i ritova Kamarge. Ona je stoga skoro uvek sedela i cvokotala u svojoj sobi na prvom spratu, izvaljena u fotelji ili na krevetu, dok je njen muž kao i obično stražario na vratima; on je to stražarenje produžavao utoliko radije, što kad god bi se susreo sa svojom jetkom polovinom, ova bi ga progonila svojim večitim jadikovanjem na sudbinu, jadikovanjem na koje bi njen muž obično odgovarao samo ovim filozofskim rečima:

— Ćuti, Karkonta! To je božja volja.

Taj nadimak dobila je Madlena Radel po tome što je rođena u selu Karkontu, koje leži između Salona i Lambeska. I tako, po tamošnjem običaju koji zahteva da se ljudi skoro uvek zovu po nadimku umesto po krštenom imenu, njen muž je tim nadimkom zamenio ime Madlena, možda odveć blago i nežno za njegov grubi govor.

Međutim, i pored ove tobožnje pomirenosti sa odlukama sudbine, ne treba verovati da naš krčmar nije duboko osećao bedu u koju ga je vukao taj prokleti Bokerski kanal i da je bio neosetljiv prema neprekidnim tužbalicama kojima ga je njegova žena progonila. Bio je to, kao i svi južnjaci, čovek umeren i skroman, ali sujetan u javnom životu. Zato on, u doba svoga blagostanja, nije propuštao nijedan stočni vašar, niti ijednu svečanost Taraske, a da se tamo ne pojavi sa Karkontom, u jednom od onih živopisnih odela južne Francuske koje vodi svoje poreklo istovremeno i iz Katalonije i iz Andaluzije; a ona u onoj divnoj nošnji žena iz Arla, koja izgleda pozajmlljena i iz Grčke i iz Arabije. Ali su malopomalo i lanci za časovnike, i ogrlice, i pojasevi u bezbrojnim bojama, i vezeni jeleci, i kadifeni kaputi, i čarape sa otmenim šarama, i šarene dokolenice, i kondure sa srebrnim kopčama iščezli, te se Gaspar Kadrus, pošto se više nije mogao pokazivati u svom nekadašnjem sjaju, odrekao i u svoje ime i u ime svoje žene svih tih javnih svečanosti, čije je vesele zvuke, sa potajnim bolom u srcu, slušao kako odjekuju čak do vrata te bedne krčme, koju je i dalje čuvao mnogo više kao sklonište nego kao radnju.

Kadrus je, dakle, po svom običaju, stojao toga jutra pred svojim vratima, prelazeći svojim neveselim pogledom sa jedne gole ledine, po kojoj je kljucalo nekoliko kokošaka, na oba kraja pustog druma, koji se gubio na jednoj strani ka jugu a na drugoj ka severu, kad ga odjednom kreštav glas njegove žene primora da napusti svoje stražarsko mesto. On uđe u kuću gunđajući i pope se na gornji sprat, ostavljajući ipak vrata širom otvorena, kao da hoće da pozove putnike da ga u prolazu ne zaborave.

U trenutku kada je Kadrus ulazio u kuću, drum koji smo spomenuli i po kome su preletali njegovi pogledi bio je prazan i pust kao pustinja u podne; on se pružio, beo i beskrajan, između dva reda kržljavih drveta, te je sasvim razumljivo što se nijedan putnik, slobodan da izabere i neko drugo vreme, nije usuđivao da sad zađe u tu užasnu Saharu.

Međutim, suprotno svakoj verovatnoći, da je Kadrus ostao na svome mestu, on bi mogao videti kako se u pravcu Belgarda pomalja jedan konjanik i jedan konj krećući se onim uljudnim i prijateljskim hodom koji pokazuje da između konja i konjanika postoje najbolji odnosi. Konj je bio očišćen i išao je prijatnim, lakim kasom, a konjanik je bio neki sveštenik u crnom odelu i sa trorogim šeširom na glavi, iako je tada podnevno sunce užasno peklo. Išli su vrlo umerenim kasom.

Kad stiže pred vrata, grupa se zaustavi. Bilo bi teško pogoditi da li je konj zaustavio čoveka ili je čovek zaustavio konja; ali u svakom slučaju konjanik sjaha, povuče konja za uzdu i priveza ga za zakačku jednog rasklimatanog prozorskog kapka, koji se držao još samo na jednoj šarki; zatim sveštenik priđe vratima, brišući crvenom pamučnom maramom čelo obliveno znojem i zakuca triput u dovratak okovanim krajem štapa što ga je držao u ruci.

Odmah zatim jedan veliki crn pas diže se i pođe nekoliko koraka lajući i kezeći se svojim belim, šiljastim zubima; i taj njegov dvostruko neprijateljski postupak kazivao je koliko je malo bio naviknut na društvo.

Uskoro teški koraci zaljuljaše drvene stepenice što su se puzale duž zida i niz koje je silazio pogureno i natraške domaćin toga sirotinjskog doma pred čijim je vratima stojao sveštenik.

— Evo me! — govorio je Kadrus sav začuđen. — Evo me! Hoćeš li ćutati, Ćalove! Nemojte se plašiti, gospodine; on laje ali ne ujeda. Vi želite vina, zar ne? Jer je đavolska vrućina… Ah, oprostite, — zaustavi se u reči Kadrus videći s kakvim putnikom ima posla — oprostite, nisam znao koga ću imati čast da dočekam. šta želite, šta tražite, gospodine popo? Stojim vam na usluzi.

Sveštenik je gledao u tog čoveka nekoliko trenutaka s nekakvom čudnom upornošću, pa je čak izgledalo da želi da privuče na sebe krčmarevu pažnju. Zatim, kad vide da njegovo lice ne izražava nikakvo drugo osećanje sem iznenađenja što ne dobija neki odgovor, svešteniku se učini da je vreme da prekrati to čuđenje, te reče sa vrlo lakim talijanskim naglaskom:

— Niste li vi gospodin Kadrus?

— Jesam, gospodine, reče krčmar, možda još više začuđen tim pitanjem nego maločas ćutanjem — jesam zaista; Gaspar Kadrus, na službi vam.

— Gaspar Kadrus… da, čini mi se da tako glasi ime i prezime. Vi ste stanovali nekad u Mejlanskim alejama, zar ne? Na četvrtom spratu.

— Tako je.

— I vi ste bili po zanimanju krojač?

— Jesam, ali je posao išao sve gore i gore, jer u onom vraškom Marselju takva je vrućina da će, čini mi se, ljudi naposletku sasvim prestali da se oblače. Ali kad spomenuh vrućinu, zar nećete da se malo osvežite, gospodine popo?

— Hoću; dajte mi bocu vašeg najboljeg vina, pa ćemo nastaviti razgovor, ako vam je po volji, onde gde smo stali.

— Kako god želite, gospodine popo, — reče Kadrus.

I da ne bi izgubio priliku da proda jednu od poslednjih boca koarskog vina koje su mu još bile ostale, Kadrus se požuri da podigne jedan kapak u samom podu te prizemne odaje koja je služila istovremeno i kao dvorana i kao kujna.

Kad se posle pet minuta vratio, zateče sveštenika kako sedi na jednoj stolici bez naslona, nalakćen na dugačak sto, dok se Ćalov, izgleda, bio pomirio s njim, pošto je shvatio da će izuzetno taj neobičan putnik popiti nešto, te je opružio po njegovoj butini svoj mršavi vrat i gledao ga malaksalim očima.

— Vi ste sami? — zapita sveštenik krčmara dok je ovaj stavljao pred njega bocu i jednu čašu.

— O, bože moj! Jeste, sam ili skoro sam, gospodine popo, jer imam ženu koja ne može ni u čemu da mi pomogne, pošto je uvek bolesna, jadna Karkonta.

— Ah, vi ste oženjeni! — reče sveštenik sa izvesnim interesovanjem i bacajući oko sebe pogled koji kao da je procenjivao koliko malo vredi oskudni nameštaj toga siromašnog domaćinstva.

— Vi nalazite da nisam bogat, zar ne, gospodine popo? — reče Kadrus uzdišući. — Ali, šta ćete! Nije dovoljno biti pošten čovek da bi se uspelo u ovom svetu.

Sveštenik se zagleda u njega prodornim pogledom.

— Jeste, pošten čovek; time se mogu pohvaliti, gospodine, — reče krčmar gledajući sveštenika u oči, sa rukom na grudima i klimajući glavom. — A u današnje vreme to ne može svako da kaže.

— Utoliko bolje ako je istina to čime se hvalite, — reče sveštenik — jer ja čvrsto verujem da će ranije ili docnije pošten čovek biti nagrađen, a zao kažnjen.

— Vi tako govorite zato što ste sveštenik, gospodine popo; jeste, zato što ste sveštenik — nastavi Kadrus sa gorkim izrazom lica. — Posle ovoga što ste sad rekli, čovek ne mora da veruje u ono što vi govorite.

— Vi grešite, gospodine, što tako govorite, — reče sveštenik — jer ću vam možda baš ja uskoro biti dokaz za ono što tvrdim.

— Šta hoćete time da kažete? — zapita Kadrus začuđeno.

— Hoću da kažem da treba najpre da se uverim da ste vi onaj s kim imam da svršim jedan posao.

— Kakve dokaze hoćete da vam dam?

— Jeste li vi poznavali 1814. ili 1815. godine jednog mornara koji se zvao Dantes?

— Dantesa… Da li sam poznavao jadnoga Edmonda? Kako da ne! To je čak bio jedan od mojih najboljih prijatelja! — uzviknu Kadrus, a lice mu se zacrvene kao purpur, dok bistre i spokojne oči sveštenikove kao da su se širile kako bi potpuno obuhvatile onoga koga je ispitivao.

— Jeste, čini mi se zaista da se zvao Edmond.

— Da li se zvao Edmond, taj mladić! Kako da ne! To je isto tako istina kao što se ja zovem Gaspar Kadrus. Pa šta je bilo, gospodine, s tim jadnim Edmondom? — nastavi krčmar. — Jeste li ga poznavali? Je li još živ? Je li slobodan? Da le je srećan?

— Umro je u tamnici, još očajniji i bedniji nego robijaši koji vuku za sobom đule u robijašnici u Tulonu.

Mrtvačko bledilo zameni na Kadrusovom licu crvenilo koje ga isprva beše oblilo. On se okrete, i sveštenik ga vide kako briše jednu suzu krajičkom crvene marame kojom je povezao glavu.

— Jadni mladić! — promrmlja Kadrus. — E, pa eto još dokaza za ono što vam rekoh, gospodine popo, da je dobri bog dobar samo prema zlim ljudima. Ah! — nastavi Kadrus onim šarolikim govorom južnjaka — vest ide od zla na gore, pa zato neka pada s neba dva dana barut, a jedan sat vatra, te da se sve jednom svrši!

— Izgleda da ste voleli tog mladića od sveg srca, gospodine, — reče sveštenik.

— Jeste, mnogo sam ga voleo — reče Kadrus — mada se kajem što sam mu u jednom trenutku zavideo na njegovoj sreći. Ali kasnije, zaklinjem vam se, ne bio Kadrus ako nisam žalio njegovu sudbinu.

Nastade kratka tišina, a za to vreme ukočeni sveštenikov pogled nije ni za trenutak prestao da ispituje pokretljivo krčmarevo lice.

— I vi ste se upoznali s tim mladićem? — nastavi Kadrus.

— Bio sam pozvan kad je bio na samrti da ga pričestim i ispovedim — odgovori sveštenik.

— A od čega je umro? — zapita Kadrus s prigušenim glasom.

— A od čega se umire u tamnici kad se umire u tridesetoj godini, ako ne od samog tamnovanja?

Kadrus obrisa znoj koji mu je tekao s čela.

— Najčudnije je u svemu tome to — nastavi sveštenik — što mi se Dantes na svojoj samrtnoj postelji uvek zaklinjao nad Raspećem, ljubeći mu noge, da ne zna pravi uzrok svoga tamnovanja.

— To je istina, to je istina, — promrmlja Kadrus — on to nije mogao znati. Ne, gospodine popo, taj jadni mladić nije lagao.

— Zato mi je on i stavio u dužnost da razjasnim njegovu nesreću i povratim čast njegovoj uspomeni, ako je ta uspomena bila okaljana.

I sveštenikov pogled, postajući sve ukočeniji, gutao je skoro mračan izraz koji se pojavio na Kadrusovom licu.

— Jedan bogati Englez — nastavi sveštenik — njegov drug u nevolji, koji je izišao iz tamnice za vreme druge obnove kraljevstva, imao je pri sebi jedan dijamant velike vrednosti. Kad je izlazio iz tamnice, hteo je da ostavi Dantesu, koji ga je za vreme jedne bolesti negovao kao brata, dokaz svoje zahvalnosti poklanjajući mu taj dijamant. Dantes umesto da se njim posluži da potplati svoje tamničare (koji bi, uostalom, mogli dijamant uzeti pa posle izneveriti Dantesa), čuvao ga je uvek veoma brižljivo za slučaj da ode iz tamnice; jer ako bi izišao iz tamnice, njegova budućnost bi bila obezbeđena prodajom tog dijamanta.

— Znači da je to bio, kao što kažete, dijamant velike vrednosti — reče Kadrus užagrenih očiju.

— Sve je relativno — nastavi sveštenik. — On je imao veliku vrednost za Edmonda. Taj dijamant je bio procenjen na pedeset hiljada franaka.

— Pedeset hiljada franaka! — reče Kadrus. — Pa to znači da je bio krupan kao orah?

— Ne, nije baš tako, — reče sveštenik — ali sad ćete ga vi sami oceniti, jer je kod mene.

Kadrus kao da je tražio pod sveštenikovim odelom zaostavštinu o kojoj je ovaj govorio.

Sveštenik izvuče iz džepa jednu kutijicu od crne šagrinske kože, otvori je i pusti da pred zasenjenim Kadrusovim očima zablista divan dragi kamen usađen u krasno izvajan prsten.

— I to vredi pedeset hiljada franaka?

— Bez prstena, koji i sam ima poveću vrednost — reče sveštenik.

I on ponovo zatvori kutijicu i vrati u džep dijamant, koji je i dalje blistao u dnu Kadrusovih misli.

— Ali kako to da se taj dijamant nalazi kod vas, gospodine popo? — zapita Kadrus. — Znači da vam ga je Edmond ostavio u nasleđe?

— Ne, ali me je odredio za izvršioca svog testamenta. Rekao mi je: "Imao sam tri dobra prijatelja i verenicu. Uveren sam da svi oni gorko žale za mnom. Jedan od tih mojih prijatelja zvao se Kadrus".

Kadrus uzdrhta.

"— Drugi prijatelj — nastavi sveštenik čineći se da ne zapaža Kadrusovo uzbuđenje — zvao se Danglar; a treći, — dodao je on — iako mi je bio suparnik, voleo me je takođe."

Demonski osmeh ozari Kadrusovo lice, i on učini pokret kao da hoće da prekine reč svešteniku.

— Pričekajte, — reče sveštenik — pustite me da dovršim, pa ako imate da stavite kakvu primedbu, reći ćete mi to malo posle. "Taj drugi prijatelj, iako moj suparnik, voleo me je takođe zvao se Fernando. A što se tiče moje verenice, ime joj je bilo… " — Ne sećam se više imena njegove verenice — reče sveštenik.

— Mercedes — reče Kadrus.

— Ah, da! Tako je, — prihvati sveštenik ugušujući jedan uzdah — Mercedes.

— Pa dalje? — zapita Kadrus.

— Dajte mi bocu vode — reče sveštenik.

Kadrus pohita da, izvrši nalog.

Sveštenik napuni čašu i popi nekoliko gutljaja.

— Gde smo ono stali? — zapita spuštajući čašu na sto.

— Verenica se zvala Mercedes.

— Jeste, tako je. "Otići ćete u Marselj"… Ovo su sve Dantesove reči, razumete li?

— Potpuno.

— Prodaćete ovaj dijamant, razdelićete novac na pet delova i razdaćete ga tim dobrim prijateljima, jedinim bićima koja su me na ovom svetu volela!

— Zašto na pet delova? — reče, Kadrus. — Pa vi ste mi spomenuli samo četiri osobe.

— Jer je peta umrla, kako sam čuo… Ta peta osoba bio je Dantesov otac.

— Na žalost, jeste — reče Kadrus uzrujan strastima koje su se sudarale u njemu. — Na žalost, jeste, taj jadni čovek je umro.

— To sam saznao u Marselju, — odgovori sveštenik, prisiljavajući se da izgleda ravnodušan — ali on je umro tako davno, da nisam mogao da saznam nijednu pojedinost o tome. Da li biste vi nešto znali o poslednjim časovima toga starca?

— Eh, — reče Kadrus — pa ko bi to mogao znati bolje od mene?… Ja sam stanovao vrata do vrata sa tim dobrim starcem?… Eh, bože moj, tako je: na nepunu godinu dana posle nestanka njegova sina, jadni starac je umro!

— Ali od čega je umro?

— Lekari su nazvali njegovu bolest… gastro-enteritis, čini mi se; oni koji su ga poznavali govorili su da ju umro od tuge… a ja koji sam ga takoreći gledao kako umire, ja kažem da je umro…

Kadrus tu zastade.

— Umro, od čega?… — prihvati sa strepnjom sveštenik.

— Pa eto! Umro od gladi!

— Od gladi? — uzviknu sveštenik skočivši sa stolice. — Od gladi? Ni najbednije životinje ne umiru od gladi! Psi koji lutaju ulicama naiđu na sažaljivu ruku koja im dobaci komad hleba; a da jedan čovek, jedan hrišćanin umre od gladi usred drugih ljudi koji tvrde da su hrišćani kao i on! Nemoguće! O, to je nemoguće!

— Ja sam kazao što sam kazao — nastavi Kadrus.

— I pogrešio si! — reče jedan glas na stepenicama. — Šta se ti mešaš u to?

Oba čoveka se okretoše i videše kroz prečage na ogradi stepenica Karkontinu bolešljivu glavu. Ona se bila dovukla dotle i osluškivala taj razgovor sedeći na poslednjoj stepenici, sa glavom nasjonjenom na kolena.

— A šta se opet ti tu mešaš, ženo? — reče Kadrus. — Gospodin traži obaveštenja, a učtivost zahteva da mu ih dam.

— Jeste, ali opreznost zahteva da mu ih ne daš. Otkuda ti znaš sa kakvom te namerom ispituje, glupače?

— Sa odličnom, gospođo, ja vam za to jemčim — reče sveštenik. — Vaš muž, dakle, nema čega da se boji, samo ako bude iskreno odgovarao.

— Nema čega da se boji, jeste! Najpre se daju lepa obećanja, pa kad se zadovolji radoznalost, onda se kaže kako se tu nema čega bojati; zatim se odlazi ne održavajući nijedno od datih obećanja, a tek jednog lepog dana nesreća se sruči na jadne ljude, a oni i ne znaju otkud to dolazi.

— Ne brinite ništa, dobra ženo. Nesreća vam neće doći od mene, to vam jemčim.

Karkonta progunđa nekoliko reči koje se nisu mogle čuti, obori ponovo na kolena glavu, koju je za trenutak bila podigla, pa produži da dršće u groznici, ostavljajući svome mužu na volju da nastavi razgovor, ali nameštena tako da ne propusti nijednu reč.

Za to vreme sveštenik popi malo vode i pribra se.

— Ali, — nastavi on — zar je taj jadni starac bio ostavljen od celog sveta, kad je umro takvom smrću?

— Oh, gospodine, — nastavi Kadrus — nije da su ga Mercedes iz Katalana ili gospodin Morel ostavili njegovoj sudbini; ali se u jadnom starcu začela tako duboka odvratnost prema Fernandu, baš onome — nastavi Kadrus sa ironičnim osmehom — za koga vam je Dantes rekao da mu je bio prijatelj.

— A zar mu nije bio to? — reče sveštenik.

— Gaspare! Gaspare! — promrmlja žena sa vrha stepenica — pazi šta ćeš reći.

Kadrus se pokrete nestrpljivo, pa ne odgovorivši ništa onoj koja mu je upadala u reč, odgovori svešteniku:

— Zar neko može biti prijatelj onome čiju ženu priželjkuje? Dantes je imao zlatno srce, pa je sve te ljude nazivao svojim prijateljima… Jadni Edmond!… Zbilja, bolje je što on o tome nije ništa znao; bilo bi mu odveć teško da im na samrti oprosti… I ma šta se tvrdilo — nastavi Kadrus svojim načinom izražavanja u kome je bilo pomalo opore poezije — ja se više plašim prokletstva mrtvih nego mržnje živih.

— Glupače! — reče Karkonta.

— Znate li vi možda — nastavi sveštenik — šta je to Fernando učinio Dantesu?

— Kako da ne znam!

— Onda govorite.

— Gaspare, radi kako hoćeš; ti si gospodar — reče mu žena. — Ali ako mene slušaš, nećeš reći ništa.

— Ovoga puta čini mi se da imaš pravo, ženo, — reče Kadrus.

— Znači, nećete ništa da kažete? — nastavi sveštenik.

— A čemu to! — reče Kadrus. — Da je taj mladić živ, pa da dođe k meni da sazna jednom zasvagda ko mu je prijatelj a ko neprijatelj, onda bih možda i govorio. Ali on je pod zemljom, kako ste mi vi kazali, te ne može više da mrzi, ne može više da se osveti. Ostavimo se, dakle, svega toga.

— Znači vi hoćete — reče sveštenik — da ja dam onim ljudima za koje tvrdite da su nedostojni i lažni prijatelji nagradu namenjenu vernosti?

— Istina, je, u pravu ste — reče Kadrus. — Uostalom, šta bi za njih sad i značilo zaveštanje jadnog Edmonda? Kap vode u moru!

— A pomisli i to da te ti ljudi mogu smrviti jednim pokretom — reče žena.

— Kako to? Znači da su ti ljudi postali bogati i moćni?

— Onda vi ne znate šta se sa njima dogodilo?

— Ne znam. Ispričajte mi to.

Kadrus kao da je premišljao za trenutak, pa reče:

— Ne, zaista, to bi bila odveć duga priča.

— Od volje vam da ćutite, prijatelju, — reče sveštenik tonom najveće ravnodušnosti — i ja poštujem vaše obzire. Uostalom, tim dokazujete da ste zaista čestit čovek, pa ne govorimo više o tome. Šta je meni bilo naloženo? Da izvršim jednu prostu formalnost. Prodaću, dakle, ovaj dijamant.

I on izvuče dijamant iz džepa, otvori kutijicu i pusti ga da blista pred zablesnutim Kadrusovim očima.

— Hodi da vidiš, ženo! — reče ovaj rapavim glasom.

— Dijamant! — reče Karkonta, pa ustade i siđe niz stepenice dosta čvrstim korakom. — Kakav li je to dijamant?

— Pa zar nisi čula, ženo? — reče Kadrus. — To je dijamant što nam ga je onaj mladić zaveštao: najpre svome ocu, pa trojici svojih prijatelja, Fernandu, Danglaru i meni, i svojoj verenici Mercedes. Taj dijamant vredi pedeset hiljada franaka.

— Oh, kakav lep draguljl — reče ona.

— Znači, nama pripada peti deo te sume? — reče Kadrus.

— Da, gospodine, — odgovori sveštenik — a povrh toga i deo Dantesovog oca, za koji smatram da sam ovlašćen da ga razdelim na vas četvoro.

— A zašto na nas četvoro? — zapita Karkonta.

— Zato što ste vi bili ona četiri Edmondova prijatelja.

— Nisu prijatelji oni koji izdaju — promrmlja sad žena potmulo.

— Jeste, jeste, — reče Kadrus — to sam i ja rekao: bilo bi skrnavljenje i skoro obesvećenje kad bi se nagradila izdaja, pa možda i zločin.

— Vi ćete za to biti krivi — nastavi mirno sveštenik vraćajući dijamant u džep svoje mantije. — A sad mi dajte adrese Edmondovih prijatelja da bih mogao da izvršim njegovu poslednju želju.

Znoj je lio u krupnim graškama sa Kadrusovog čela, On vide kako sveštenik ustade, priđe vratima kao da hoće da pogledom pripremi svoga konja, pa se vrati.

Kadrus i njegova žena gledahu se s neopisivim izrazom lica.

— Onda bi dijamant ceo pripao nama — reče Kadrus.

— Misliš? — odgovori žena:

— Jedno crkveno lice ne bi smelo da nas prevari.

— Radi kako hoćeš — reče žena. — što se mene tiče, ja se u to ne mešam.

I ona ponovo pođe uz stepenice tresući se od groznice; zubi su joj cvokotali iako je bila velika vrućina.

Na poslednjoj stepenici ona zastade za trenutak, pa reče:

— Razmisli dobro, Gaspare!

— Odlučio sam se — reče Kadrus.

Karkonta se vrati u sobu uzdahnuvši; čulo se kako tavanica škripi od njenih koraka sve dok nije stigla do svoje fotelje, u koju se teško sruči.

— Na šta ste se odlučili? —zapita sveštenik.

—Da, vam sve kažem — odgovori Kadrus.

— Ja zaista mislim da je to najbolje što možete učiniti — reče sveštenik. — Nije meni stalo da saznam ono što biste vi želeli da sakrijete od mene; ali najzad, bilo bi bolje ako biste mi pomogli da razdelim zaveštanje prema želji zaveštaoca.

— I ja tako mislim — odgovori Kadrus, obraza zažarenih od nade i gramžljivosti.

— Slušam vas — reče sveštenik.

— Pričekajte; — nastavi Kadrus — neko bi mogao da nas prekine na najzanimljivijem mestu, a to bi bilo neprijatno. Uostalom, nije potrebno da iko zna da ste dolazili ovamo.

I on priđe vratima svoje krčme i zatvori ih, pa radi veće sigurnosti navuče i noćnu zasovnicu.

Za to vreme sveštenik izabra mesto gde bi mogao ugodno da sluša; sede u jedan kut tako da bude u senci, dok bi svetlost padala pravo u lice njegovom sagovorniku. A on se spremao, oborene glave i sastavljenih ili bolje reći grčevito stegnutih ruku, da sluša na oba uva.

Kadrus privuče jednu stolicu bez naslona i sede naspram njega.

— Seti se da te ja ne gonim ni na šta! — reče vrečavim glasom Karkonta, kao da je kroz pod mogla da vidi prizor koji se priprema.

— Dobro, dobro! — reče Kadrus. — Ne govorimo više o tome; ja sve primam na sebe.

I on otpoče.

6. KADRUSOVA PRIČA

— Pre svega, gospodine, — reče Kadrus — moram vas zamoliti da mi obećate nešto.

— Šta to? — zapita sveštenik.

— Da se nikad — ako se ma na koji način poslužite pojedinostima koje ću vam sad reći — neće doznati da sam vam ja saopštio te pojedinosti; jer su oni o kojima ću vam sad govoriti bogati i moćni ljudi, pa ako bi me makar i malim prstom dodirnuli, slomili bi me kao staklo.

— Budite bez brige, prijatelju, — reče sveštenik. — Ja sam sveštenik, te se ispovesti gase u mojim grudima. Setite se da mi nemamo drugog cilja sem da dostojno izvršimo želju našeg prijatelja; zato govorite bez poštede kao i bez mržnje; recite istinu, pravu istinu, jer ja ne poznajem i verovatno neću nikad ni upoznati ličnosti o kojima ćete mi govoriti. Uostalom, ja sam Italijan a ne Francuz; ja pripadam bogu a ne ljudima, i ja ću se vratiti u svoj manastir, iz koga sam izišao samo zato da ispunim poslednju želju jednog samrtnika.

Ovo utešno obećanje kao da malo umiri Kadrusa.

— E, pa lepo! U tom slučaju — reče Kadrus — ja hoću, pa mi je čak i dužnost, da vas izvedem iz zablude u vezi onih prijateljstava za koja je jadni Edmond verovao da su iskrena i odana.

—Počnimo s njegovim ocem, molim vas — reče sveštenik. — Edmond mi je mnogo govorio o tom starcu, prema kome je osećao duboku ljubav.

— Ta priča je tužna, gospodine, — reče Kadrus vrteći glavom. — Vama je verovatno poznat njen početak.

— Jeste, — odgovori sveštenik — Edmond mi je ispričao događaje sve do trenutka kad je bio uhapšen u jednoj maloj gostionici blizu Marselja.

— Kod Rezerve! O, bože moj, jeste! Još mi je sve pred očima kao da sam sad tamo.

— Nije li to bilo baš za vreme njegovog veridbenog ručka?

— Da; i taj ručak koji je otpočeo veselo, završio se tužno: jedan policijski komesar, sa četiri naoružana stražara, ušao je i uhapsio Dantesa.

— Eto, tu se završava ono što ja znam, gospodine, — reče sveštenik. — Ni sam Dantes nije znao ništa drugo sem onoga što se njemu lično dogodilo, jer nije nikad više video nijednu od onih pet ličnosti koje sam imenovao, niti je štogod čuo o njima.

— Pa, eto, čim je Dantes uhapšen, gospodin Morel je pohitao da se obavesti, ali su ta obaveštenja bila tužna. Starac se vratio sam svojoj kući, složio njegovo svadbeno odelo plačući, proveo ceo dan idući tamo-amo po sobi, a uveče nije ni legao, jer sam ja stanovao ispod njega, pa sam ga čuo kako hoda cele te noći. Moram reći da ni ja nisam zaspao, jer mi je bol toga jadnog oca padao vrlo teško, i svaki njegov korak cepao mi je srce; kao da mi je zaista gazio nogama po grudima.

Sutradan je Mercedes došla u Marselj da moli za pomoć gospodina od Vilfora, ali nije ništa postigla; no ona je istom prilikom otišla da poseti starca. Kad ga je videla onako sumornog i utučenog, jer on je proveo noć ne legavši u postelju niti je jeo od uveče, htela je da ga povede sa sobom i da se stara o njemu, ali starac nije nikako hteo da pristane na to.

"— Ne, — govorio je on — ja neću napustiti ovu kuću, jer mene moje jadno dete voli više od svega, pa ako iziđe iz tamnice, dotrčaće najpre mene da vidi. Šta bi on rekao kad ja ne bih bio ovde da ga dočekam?"

Ja sam sve to slušao sa stepeništa, jer sam želeo da Mercedes privoli starca da pođe s njom, pošto mi ono koračanje što mi je svakog dana odjekivalo nad glavom nije davalo ni trenutka odmora.

— Ali zar se vi sami niste nikad popeli do starca da ga tešite? — zapita sveštenik.

— Ah, gospodine, — odgovori Kadrus — mogu se tešiti samo oni koji hoće da budu utešeni, a on to nije hteo. Uostalom, ne znam zašto, ali mi se činilo da mu je bilo odvratno da me vidi. Pa ipak, jedne noći kad ga čuh kako jeca, nisam se mogao savladati i popeh se; ali kad stigoh pred njegova vrata, on nije više jecao nego se molio bogu. Kakve je sve krilate reči i žalostivna preklinjanja on pronalazio, to vam, gospodine, ne bih umeo ponoviti. To je bilo nešto više nego pobožnost; to je bilo nešto više nego tuga; zato sam ja, koji nisam zatucan niti volim jezuite, rekao u sebi toga dana: Zaista, prava je sreća što sam usamljen i što mi dobri bog nije podario dece, jer da sam otac pa da osetim ovakvu tugu kao ovaj jadni starac, a da ne mogu naći u svome sećanju niti u svome srcu sve one reči koje on upućuje bogu, ja bih otišao i skočio pravo u more da više ne patim.

— Jadni otac! — prošapta sveštenik.

— Iz dana u dan živeo je sve usamljeniji i sve izdvojeniji od sveta. Više puta su gospodin Morel i Mercedes dolazili da ga posete, ali su njegova vrata bila zaključana; pa iako sam ja sasvim pouzdano znao da je kod kuće, on se nije odazivao. Jednog dana, kada je protivno svome običaju primio Mercedes i kad je to jadno dete, koje je i samo očajavalo, pokušavalo da ga obodri, on joj je rekao:

"— Veruj mi, kćeri, on je mrtav; i umesto da mi njega očekujemo, sad on nas očekuje. Ja sam vrlo srećan, jer sam ja stariji, pa ću ga stoga ja prvi ponovo videti."

Ma koliko da su ljudi samilosni, vidite, oni ubrzo prestanu da posećuju one koji ih rastužuju. I tako stari Dantes naposletku ostade sasvim sam; i ja sam s vremena na vreme viđao samo kako se k njemu penju neki nepoznati ljudi, koji su silazili sa ponekim rđavo prikrivenim zavežljajem. Ja sam kasnije naslutio kakvi su bili ti zavežljaji: od je prodavao malo-pomalo ono što je imao da bi živeo. Naposletku starcu ostadoše još samo prnje od odela; dugovao je tri tromesečne zakupnine za stan; zapretiše mu da će ga izbaciti iz stana; on zatraži još nedelju dana, i gazda mu odobri. Ja sam saznao tu pojedinost od gazde, koji je ušao u moj stan pošto je izašao iz njegovog.

Prva tri dana čuo sam ga kako korača kao i obično; ali četvrtog nisam više ništa čuo. Reših se da se popnem; vrata su bila zaključana, ali ga ja kroz bravu ugledah tako bledog i izmršavelog, da pomislih da je ozbiljno bolestan, te poslah da to jave gospodinu Morelu i otrčah Mercedesi. Oboje pohitaše. Gospodin Morel je doveo lekara; lekar utvrdi gastro-enteritis i propisa dijetu. Ja sam prisustvovao tome, gospodine, i neću nikad zaboraviti starčev osmeh kad mu je to propisano.

Posle toga primao je posete: sad je imao izgovor da ne jede, pošto mu je lekar propisao dijetu.

Sveštenik kao da zaječa.

— Ova priča vas zanima, zar ne, gospodine? — reče Kadrus.

— Da, — odgovori sveštenik — dirljiva je.

— Mercedes dođe ponovo i zateče ga toliko izmenjenog, da je kao i prvi put htela da ga odvede u svoj dom. To je bilo i mišljenje gospodina Morela, koji je hteo da ga preveze silom; ali je starac toliko vikao, da su se oni uplašili. Mercedes ostade kraj njegove postelje. Gospodin Morel se udalji pokazujući znakom Katalonki da je ostavio jednu kesu na kaminu. Ali, naoružan lekarevim propisom, starac nije hteo ništa da okusi. Naposletku, posle devet dana očajavanja i gladovanja, starac izdahnu, proklinjući one koji su prouzrokovali njegovu nesreću i govoreći Mercedes:

"— Ako ponovo vidite mog Edmonda, recite mu da umirem blagosiljajući ga."

Sveštenik ustade i pređe dvaput preko sobe držeći se drhtavom rukom za osušeno grlo.

— I vi mislite da je on umro…

— Od gladi… gospodine, od gladi — reče Kadrus. — Ja jemčim da je to tačno isto koliko i da smo nas dvojica hrišćani.

Sveštenik zgrabi grčevitom rukom čašu još upola punu vode, isprazni je odjednom i sede ponovo zacrvenjenih očiju i bledih obraza.

— Priznajte da je to velika nesreća! — reče on promuklim glasom.

— Utoliko veća, gospodine, što bog u tome nije imao nikakva udela, i što su jedino ljudi bili uzrok tome.

— Pređimo sad na te ljude — reče sveštenik. — Ali pazite, — nastavi on skoro preteći izrazom svoga lica — vi ste se obavezali da mi kažete sve; da vidimo sad ko su ti ljudi što su umorili sina očajanjem a oca glađu?

— Dva čoveka koji su mu zavideli, gospodine; jedan iz ljubavi, drugi iz ambicije: Fernando i Danglar.

— A na koji se način ispoljila ta zavist, recite.

— Oni su potajno optužili Edmonda kao bonapartističkog agenta.

— Ali koji ga je od njih dvojice potkazao, koji je od njih dvojice, bio pravi krivac?

— Obojica, gospodine; jedan je napisao pismo, a drugi ga je predao pošti.

— A na kome mestu je to pismo bilo napisano?

— U samoj Rezervi, uoči venčanja.

— Tačno, tačno, — promrmlja sveštenik. — O, Farija, Farija! Kako si ti dobro poznavao ljude i stvari!

— Šta rekoste, gospodine? — zapita Kadrus.

— Ništa — odgovori sveštenik. — Nastavite.

— Danglar je napisao dostavu levom rukom da se ne bi poznao njegov rukopis, a Fernando ju je poslao.

— Ali — uzviknu odjednom sveštenik — i vi ste bili tamo!

— Ja! — reče Kadrus začuđeno. — Ko vam je rekao da sam ja bio tamo?

Sveštenik uvide da se suviše istrčao.

— Niko, — reče on — ali kad ste tako dobro upoznati sa svim pojedinostima, mora biti da ste ih svojim očima gledali.

— Istina je — reče Kadrus prigušenim glasom — bio sam tamo.

— I vi se niste pobunili protiv te podlosti? — reče sveštenik, — Onda ste vi njihov saučesnik.

— Gospodine, — reče Kadrus — njih dvojica su me toliko terali da pijem, da sam skoro bio izgubio razum. Sve sam gledao kao kroz neki oblak. Rekao sam im sve što čovek u takvom stanju može da kaže; ali su mi obojica odgovorili da je to samo šala i da će se sve na tome i svršiti.

— A sutradan, gospodine, sutradan ste i sami videli da se nije na tome svršilo; međutim, vi ste i tada ćutali, a bili ste prisutni kad je on uhapšen.

— Jesam, gospodine, bio sam prisutan i hteo sam da govorim, da kažem sve što znam, ali me je Danglar zadržao; rekao mi je:

"— A ako je on slučajno kriv; ako je zaista svratio na ostrvo Elbu; ako je zaista primio jedno pismo da ga odnese bonapartističkom odboru u Pariz; ako se to pismo pronađe kod njega, onda će oni koji su ga u tome podržavali biti smatrani za njegove saučesnike."

— Ja sam se uplašio politike kakva se tada vodila, priznajem; ćutao sam, i priznajem da je to bila podlost, ali to nije bio zločin.

— Razumem vas; pustili ste da ide kako ide, i to je sve.

— Da, gospodine, — odgovori Kadrus — i zbog toga me grize savest i danju i noću. Kunem vam se da često molim boga da mi to oprosti, utoliko više što je to delo — jedino koje u celom mom životu smatram za svoju ozbiljnu pogrešku — verovatno uzrok mojih nevolja. Ja sad ispaštam jedan trenutak sebičnosti, pa zato i kažem uvek Karkonti kad ona počne da se žali: "Ćuti, ženo, to je božja volja." "

Tu Kadrus obori glavu, i po svemu se videlo da se iskreno kaje:

— Dobro, gospodine, — reče sveštenik — vi ste govorili otvoreno; a ko sam sebe tako optužuje, taj zaslužuje da mu se oprosti.

— Na žalost — reče Kadrus — Edmond je umro, a baš on mi nije oprostio!

— On nije znao… — reče sveštenik.

— Ali možda sad zna — nastavi Kadrus. — Kažu da mrtvi sve znaju.

Nastade kratko ćutanje. Opat je ustao i šetao se zamišljeno; zatim se vrati na svoje mesto i sede.

— Vi ste mi već nekoliko puta pomenuli nekog gospodina Morela — reče on. — Ko je taj čovek?

—To je sopstvenik Faraona, kod koga je Dantes bio u službi.

— A kakvu je ulogu igrao taj čovek u čitavoj toj tužnoj povesti? — zapita sveštenik.

— Ulogu poštenog, odvažnog i odanog čoveka, gospodine. Ko zna koliko se puta on zauzimao za Edmonda; a kada se car vratio, on je pisao, molio, pretio, tako da je za vreme drugog povratka kraljevstva bio progonjen kao bonapartist. Deset puta, kao što sam vam rekao, dolazio je on Dantesovom ocu da ga izvuče iz njegovog stana, a uoči njegove smrti, ili dan ranije, kao što sam već kazao, ostavio je na kaminu jednu kesu iz koje su isplaćeni starčevi dugovi i plaćeni troškovi pogreba; tako je jadni starac mogao bar da umre kao što je živeo, ne škodeći nikome. Ta kesa je još kod mene, velika kesa ispletena od crvenog konca.

— A da li je još živ taj gospodin Morel? — zapita sveštenik.

— Jeste.

— U tom slučaju — nastavi sveštenik — tog čoveka mora da je bog blagoslovio, i on mora da je bogat… srećan?…

Kadrus se gorko osmehnu, pa reče:

— Jeste, srećan kao ja.

— Gospodin Morel nesrećan? — uzviknu sveštenik.

— On je na ivici bede, gospodine, pa i više od toga, na ivici beščašća.

— Kako to?

— Jeste, — nastavi Kadrus — tako je to; posle dvadeset pet godina rada, pošto je stekao najuglednije mesto u marseljskoj trgovini, gospoddn Morel je potpuno upropašćen. On je izgubio pet brodova za dve godine, pretrpeo tri užasna bankrotstva, i sad mu je sva nada u onom istom Faraonu kojim je komandovao jadni Dantes, i koji treba da se vrati iz Indije sa tovarom krmeza i indiga. Ako i taj brod ne dođe kao ni oni drugi, on je propao.

— A ima li taj jadni čovek ženu, decu? — reče sveštenik.

— Da; ima ženu koja se u svemu tome drži kao svetica; ima jednu kćer koja je baš trebalo da se uda za čoveka koga voli, no njegova porodica ne dopušta da se oženi osirotelom devojkom; ima najzad i jednog sina, poručnika u vojsci. Ali vi ćete lako razumeti da sve to pojačava umesto da ublažuje bol tome jadnom dobrom čoveku.

Da je sam na svetu, on bi prosvirao sebi metak kroz glavu i sve bi bilo gotovo.

— To je grozno! — promrmlja sveštenik.

— Eto kako bog nagrađuje, vrlinu, gospodine, — reče Kadrus. — Evo, ja koji nisam učinio nikakvo rđavo delo, osim onoga koje sam vam ispričao, ja sam sad u bedi; ja ću — pošto budem video kako moja jadna žena umire od groznice a ja joj ništa ne mogu da pomognem — umreti od gladi kao što je umro Dantesov otac, dok Fernando i Danglar leže na zlatu.

— A kako to?

— Tako što im je sve išlo od ruke, dok poštenim ljudima sve ide naopako.

— Šta je bilo sa Danglarom, najvećim krivcem, zar ne, i vinovnikom svega toga?

— Šta je bilo s njim? Napustio je Marselj i po preporuci gospodina Morela, koji nije znao za njegov zločin, stupio kao poslovođa kod jednog španskog bankara. Za vreme rata sa Španijom on se primio jednog dela snabdevanja Francuske vojske i obogatio se; zatim je tim prvim novcem igrao na berzi i utrostručio pa i učetvorostručio svoj kapital. Kad mu je umrla žena, koja je bila ćerka njegovog bankara, oženio se jednom udovom, gospođom od Nargone, ćerkom gospodina Servijea, koji je komornik sadašnjega kralja i uživa najveću milost. On je sam sebe načinio milionerom, a drugi su ga načinili baronom, tako da je on sada baron Danglar, ima palatu u ulici Mon-Blan, deset konja u svojim štalama, šest lakeja u svom predvorju i ne znam koliko miliona u svojim kasama.

— Gle! — reče sveštenik s nekakvim čudnim naglaskom. — I srećan je?

— Eh, srećan? Ko bi to mogao da zna? Sreća ili nesreća, te tajne čuvaju zidovi; a zidovi imaju uši, ali nemaju jezik; ako je sreća imati veliko bogatstvo, onda je Danglar srećan.

— A Fernando?

— E, Fernando, to je opet sasvim nešto drugo.

— Ali kako je mogao da se obogati jedan siromašan katalonski ribar, bez sredstava, bez obrazovanja? Priznajem da to ne mogu da shvatim.

— I ceo svet ne može to da shvati; mora biti da u njegovom životu postoji neka čudna tajna koju niko ne zna.

— Ali najzad, kojim se to vidljivim stupnjevima popeo on do tog velikog bogatstva ili do tog visokog položaja?

— Do oba, gospodine, do oba! On ima ujedno i bogatstvo i položaj!

— Pa to je neka bajka što mi vi sad pričate.

— Istina je da liči na bajku. Ali slušajte, pa ćete razumeti.

Fernando je na nekoliko dana pre carevog povratka bio regrutovan za vojsku. Burboni su ga ostavili na miru u Katalanu, ali se Napoleon vratio, pa je izišao ukaz o vanrednoj mobilizaciji. te je Fernando morao da ode. I ja sam otišao, ali kako sam ja bio stariji od Fernanda i tek sam se bio oženio svojom jadnom ženom, bio sam poslan samo na obalsku službu.

Fernando je međutim uzet u borbene jedinice, te je stigao na granicu sa svojim pukom i učestvovao u bici kod Linjija.

Naredne noći posle bitke bio je na službi kao ordonans pred vratima svoga generala, koji je bio u potajnim vezama s neprijateljem. Baš te noći trebalo je da general prebegne Englezima. On ponudi Fernandu da pođe s njim. Fernando pristade, napusti svoje mesto i pođe za generalom.

Ono zbbg čega bi Fernando bio izveden pred vojni sud da je Napoleon ostao na prestolu, poslužilo mu je kao preporuka kod Burbonaca. On se vrati u Francusku sa potporučničkim epoletama; a kako ga njegov general, koji je u velikoj milosti, nije prestao da štiti, postao je kapetan 1823. godine, za vreme rata sa Španijom, a to će reći u istom trenutku kada se Danglar upuštao u svoje prve špekulacije. Fernando je bio Španac, te su ga poslaii u Madrid da tamo izvidi kakvo je raspoloženje kod njegovih saplemenika. On se tamo ponovo našao sa Danglarom, stupio u vezu s njim, obećao svome generalu potporu rojalista iz prestonice i unutrašnjosti, dobio obećanja, primio i on na sebe izvesne obaveze, proveo svoj puk putevima koje je samo on znao kroz klance koje su čuvali rojalisti — jednom rečju, učinio u tome ratu takve usluge, da je po zauzeću Trokadera proizveden za pukovnika i dobio oficirski krst Legije časti sa grofovskom titulom.

— Sudbino! Sudbino! — promrmlja sveštenik.

— Jeste, ali slušajte dalje, jer to nije sve. Kad se završio rat sa Španijom, Fernandova karijera bila je ugrožena usled dugotrajnog mira koji je obećavao da zavlada u Evropi. Jedino se Grčka bila pobunila protiv Turske i baš tada započela rat za svoju nezavisnost. Svi su pogledi bili okrenuti ka Atini, i bila je moda sažaljevati i potpomagati Grke. Francuska vlada, iako ih nije otvoreno pomagala, gledala je kroz prste na odlaske u manjim grupama. Fernando zatraži i dobi odobrenje da ode i da stupi u službu Grčke, no da se ipak i dalje vodi u spiskovima francuske vojske.

Posle nekog vremena saznalo se da je grof od Morserfa (to mu je bila titula) stupio u službu Ali-paše sa činom generala-instruktora.

Ali-paša je bio ubijen, kao što znate; no pre nego što je umro, on je nagradio Fernanda za učinjene usluge zaveštajući mu znatnu sumu novca, sa kojom se Fernando vratio u Francusku, gde mu je njegov čin divizijskog generala priznat.

— I tako, on danas?… — zapita sveštenik.

— I tako, on danas — nastavi Kadrus — ima divnu palatu u Parizu, u ulici Helder broj 27.

Sveštenik otvori usta i ostade tako kao čovek koji se koleba, ali pribra snagu, pa reče:

— A Mercedes? Uveravali su me da je iščezla?

— Iščezla, — reče Kadrus — jeste, kao što sunce iščezne da bi se sutradan pojavilo u još većem sjaju.

— Da se nije i ona obogatila? — zapita sveštenik sa ironičnim osmehom.

— Mercedes je u ovom času jedna od najvećih dama u Parizu — reče Kadrus.

— Nastavite, — reče sveštenik — jer mi se čini da slušam priču o nekom snu. Ali i ja sam video tako neobične stvari, da me ova o kojima mi vi sad pričate manje čudi.

— Mercedes je isprva očajavala zbog nesreće koja joj je otela Edmonda. Ja sam vam već rekao koliko je ona uporno molila gospodina od Vilfora i koliko se brinula o Dantesovom ocu. Usled njenog očajanja zadesi je još jedan jad, bio je to Fernandov odlazak, jer ona nije znala za njegov zločin i smatrala ga je za brata.

Fernando otide, a Mercedes osta sama.

Tri meseca protekoše joj u suzama: nikakvih vesti od Edmonda, nikakvih vesti od Fernanda; pred njenim očima nije bilo ničega, osim jednoga starca koji je polako umirao od očajanja.

Jedne večeri, pošto je celog dana sedela po svom običaju na sastavu dvaju puteva što vode od Marselja u Katalan, ona se vrati kući još utučenija nego dotada, jer se ni njen verenik ni njen prijatelj nisu vratili jednim od ta dva puta, a ona nije imala vesti nd od jednoga ni od drugoga.

Odjednom joj se učini da čuje neki poznat korak. Ona se okrete sa strepnjom u srcu, vrata se otvoriše, i ona vide kako se pojavi Fernando u svojoj potporučničkoj uniformi.

To nije bila polovina onoga za čim je tugovala, ali je to bio jedan deo njenog ranijeg života koji joj se vraćao.

Mercedes zgrabi Fernanda za ruke sa takvim ushićenjem, da on to protumači kao ljubav, dok je to bila samo radost što nije više sama na svetu i što najzad ponovo vidi jednog prijatelja posle dugih časova usamljenog tugovanja. A osim toga, treba reći i to da ona nikad nije mrzela Fernanda; ona ga samo nije volela; drugi neko ispunjavao je Mercedesino srce, a taj drugi bio je odsutan… iščezao… mrtav možda. Pri ovoj poslednjoj pomisli, Mercedes zajeca i poče lomiti ruke od bola; ali ta pomisao, koju je ona ranije odbacivala kad bi je neko drugi spomenuo, sad joj se sama vraćala. Uostalom, i sam stari Dantes neprestano joj je govorio: "Naš Edmond je umro, jer da nije umro, on bi nam se vratio."

Starac umre, kao što sam vam kazao; a da je ostao živ, Mercedes možda ne bi nikad postala žena nekog drugog čoveka, jer bi on bio tu da je kori zbog njenog neverstva. Fernando je to razumeo. Kad je saznao za starčevu smrt, vratio se. Ovog puta bio je poručnik. Pri onom prvom dolasku nije rekao Mercedesi nijednu reč o ljubavi; a kad je drugi put došao, podseti je da ju je voleo.

Mercedes mu zatraži još šest meseci da očekuje i oplakuje Edmonda.

— Zbilja, — reče sveštenik sa gorkim osmehom — to je činilo svega osamnaest meseci. Šta može više da zahteva i najobožavaniji verenik?

Zatim prošapta reči engleskog pesnika: Frailty, the name is woman!

— Posle šest meseci — nastavi Kadrus — venčanje je obavljeno u crkvi u Akulama.

— To je ista crkva u kojoj je trebalo da se venča sa Edmondom, — promrmlja sveštenik — samo je verenik promenjen.

— Mercedes se, dakle, udala, — nastavi Kadrus — ali mada je u očima sviju izgledala mirna, ona se ipak onesvesti kad je prolazila pored Rezerve, gde je pre osamnaest meseci proslavljena njena veridba sa onim za koga bi se uverila da ga još voli, samo da je smela zagledati u dno svoga srca.

Femando, koji je sad bio srećniji ali i spokojniji, jer sam se u to vreme sreo s njim, pošto se neprestano bojao Edmondovog povratka, postara se odmah da otrgne od zavičaja svoju ženu i da i sami odu u dobrovoljno izgnanstvo, jer je bilo i previše opasnosti i previše uspomena da bi ostali u Katalanu.

— Nedelju dana posle svadbe oni otputovaše.

— A jeste li još ikada videli Mercedes? — zapita sveštenik.

— Jesam, u početku rata sa Španijom, u Perpinjanu, gde ju je Fernando bio ostavio. Ona se tada bavila vaspitavanjem svoga sina.

Sveštenik se trže.

— Svoga sina? — reče on.

— Da, — odgovori Kadrus — maloga Alberta.

— Ali kad je mogla da poučava tog sina, — nastavi sveštenik — znači da je i ona dobila izvesno obrazovanje? Čini mi se da mi je Edmond pričao da je ona bila kći jednog običnog ribara, lepa, ali neobrazovana.

— Ah, — reče Kadrus — kako je on malo poznavao svoju sopstvenu verenicu! Mercedes bi mogla da postane i kraljica, gospodine, kad bi se krunisale samo najlepše i najumnije glave. Njeno bogatstvo se već povećavalo, a ona se uzdizala uporedo sa bogatstvom. Učila je crtanje, učila muziku, učila sve. Uostalom, ja verujem, među nama budi rečeno, da je ona sve to činila samo da bi se razonodila, da bi zaboravila, i da je ona trpala sve to u glavu samo da bi suzbijala ono što joj je bilo u srcu. Ali sad sve mora da se kaže — nastavi Kadrus. — Bogatstvo i počasti su je zacelo utešili. Ona je bogata, ona je grofica, pa ipak…

Kadrus zaćuta.

— Pa ipak, šta? — zapita sveštenik.

— Pa ipak, ja čvrsto verujem da ona nije srećna — reče Kadrus.

— A zašto tako mislite?

— Pa eto! Kad je i mene zadesila velika nevolja, pomislio sam da će me moji nekadašnji prijatelji pomoći u nečemu. Otišao sam Danglaru, a on nije hteo čak, ni da me primi. Bio sam kod Fernanda, a on mi je poslao sto franaka po svome sobaru.

— Znači, niste ih ni videli, ni jednog ni drugog?

— Nisam; ali je gospođa od Morserfa mene videla.

— Kako to?

— Kad sam izišao iz njihovog doma, jedna kesa pala mi je pred noge; u njoj je bilo dvadeset i pet zlatnika. Digao sam naglo glavu i ugledao Mercedes, koja je zatvarala zastor na prozoru.

— A gospodin od Vilfora? — zapita sveštenik.

— O, on nije bio moj prijatelj; njega nisam ni poznavao; od njega nisam imao šta da tražim.

— Ali zar ne znate baš ništa šta je s njim bilo, i koliko je on doprineo Edmondovoj propasti?

— Ne; ja znam samo da se on, pošto ga je uhapsio, uskoro venčao sa gospođicom od Sen-Merana i da je ubrzo napustio Marselj. Zacelo se i njemu sreća osmehnula kao i onim drugima; zacelo je i on bogat kao Danglar, uvažavan kao Fernando; jedino sam ja, kao što vidite, ostao siromašan, bedan i od boga zaboravljen.

— Varate se, prijatelju, — reče sveštenik. — Može nam izgledati da nas je bog zaboravio kad njegova pravda miruje; ali uvek nastupi trenutak kada nas se on seti, evo vam dokaz toga.

Rekavši to, sveštenik izvadi iz džepa dijamant i pružajući ga Kadrusu reče mu:

— Evo, prijatelju, uzmite ovaj dijamant, jer je vaš.

— Kako! Samo moj ? — užviknu Kadrus. — Ah, gospodine, da li se vi ne šalite sa mnom?

— Ovaj dijamant trebalo je da bude razbijen među njegovim prijateljima, a Edmond je imao samo jednog prijatelja, te nije potrebno da se deli. Uzmite ovaj dijamant i prodajte ga; on vredi pedeset hiljada franaka, opet vam kažem, a ta suma, nadam se, biće dovoljna da se izvučete iz bede.

— Oh, gospodine, — reče Kadrus pružajući plašljivo jednu ruku a brišući drugom znoj koji mu je u graškama izbijao po čelu — oh, gospodine, nemojte se titrati srećom ili očajanjem jednoga čoveka!

— Ja znam šta je sreća i šta je očajanje te se nikad ne bih titrao osećanjima. Uzmite ga, dakle, ali u zamenu za to…

Kadrus, koji je već bio dodirnuo dijamant, povuče ruku. Sveštenik se osmehnu.

— U zamenu za to dajte mi onu kesu od crvene svile koju je gospodin Morel ostavio na kaminu staroga Dantesa i koja je kako mi rekoste, još kod vas.

Kadrus, čudeći se sve više, priđe jednom velikom ormanu od hrastovine, otvori ga i dade svešteniku jednu dugačku kesu od crvene, izbledele svile, oko koje su klizila dva mesingana prstena koji su nekada bili pozlaćeni.

Sveštenik je uze, a u zamenu dade dijamant Kadrusu.

— Ah, vi ste božji čovek, gospodine! — uzviknu Kadrus. — Jer stvarno niko nije znao da vam je Edmond dao ovaj dijamant, te ste mogli da ga zadržite za sebe.

— Lepo bogami! — prošapta sveštenik za sebe. — Izgleda da bi ti to učinio.

Sveštenik ustade, pa uze svoj šešir i rukavice.

— Tako, dakle, reče on — sve što ste mi kazali prava je istina, zar ne, i ja mogu potpuno da vam poverujem?

— Pogledajte, gospodine popo, — reče Kadrus — eno u onom uglu ovoga zida je Hristovo raspeće od blagoslovenog drveta; a evo na ovom ormančiću je Jevanđelje moje žene: otvorite tu knjigu, a ja ću vam se na njoj zakleti, sa rukom opruženom ka Hristu, zakleću vam se spasenjem svoje duše, svojom verom hrišćanskom da sam vam sve rekao onako kako je bilo i onako kako će anđeo ljudi to kazati uvu božjem na dan strašnoga suda!

— Dobro, dobro, — reče sveštenik uveren takvim odlučnim govorom da je Kadrus govorio istinu — dobro! Neka vam taj novac bude od koristi! Zbogom! Ja opet odlazim daleko od ljudi, koji jedan drugome čine tolika zla.

I sveštenik, oslobodivši se s teškom mukom od Kadrusovih ushićenih naleta, skide sam zasovnicu sa vrata, iziđe, ponovo uzjaha konja, pozdravi poslednji put krčmara, koji je sav zbunjen dovikivao zbogom, pa odjezdi u istom pravcu otkuda je došao.

Kad se Kadrus okrete, on ugleda iza sebe Karkontu, koja je bila bleđa i drhtala više nego ikad.

— Je li zbilja istina ono što sam čula? — reče ona.

— Šta? Da je dao dijamant samo nama? — reče Kadrus skoro lud od radosti.

— Da.

— Prava istina, jer evo ga.

Žena ga je gledala za trenutak, pa zatim potmulim glasom reče:

— A ako je lažan? Kadrus poblede i zaljulja se.

— Lažan… — promrmlja on — lažan… A zašto bi mi taj čovek dao lažan dijamant?

— Da bi saznao tvoju tajnu besplatno, glupače!

Kadrus za trenutak ostade ošamućen pod težinom te

pretpostavke.

— Eh, — reče on posle jednog trenutka, pa uze svoj šešir i stavi ga preko crvene marame povezane oko glave — to ćemo lako saznati.

— A kako to?

— Danas je vašar u Bokeru i tamo su zlatari iz Pariza, pa idem da im ga pokažem. A ti, ženo čuvaj kuću; ja ću se vratiti za dva sata.

I Kadrus jurnu iz kuće, pa sve trčeći pođe suprotnim putem od onoga kojim je otišao nepoznati čovek.

— Pedeset hiljada franaka! — promrmlja Karkonta kad ostade sama — to je novac… ali to još nije bogatstvo.

7. TAMNIČKI SPISAK

Sutradan posle onoga prizora na putu od Belgarda za Boker koji smo maločas opisali, jedan čovek od trideset do trideset i dve godine, u fraku plavom kao različak, u pantalonama od nankina i belom prsniku, engleskog držanja i naglaska, pojavi se pred načelnikom grada Marselja.

— Gospodine, — reče mu on — ja sam predstavnik firme Tomson i Frenč iz Rima. Mi smo već deset godina u trgovačkim vezama sa firmom Morel i sin iz Marselja. Mi smo uložili stotinu hiljada franaka u te veze, i malo smo zabrinuti, jer se priča da je ta firma pred propašću. Ja sam stoga naročito došao iz Rima da vas zamolim za obaveštenja o toj firmi.

— Gospodine, — odgovori načelnik — ja odista znam da se od pre četiri ili pet godina izgleda nesreća okomila na gospodina Morela: on je jedno za drugim izgubio četiri do pet brodova i pretrpeo tri ili četiri bankrotstva; ali ja nemam pravo, iako oni i meni duguju desetak hiljada franaka, da dajem ikakva obaveštenja o njegovom imovnom stanju. Zapitajte me kao načelnika grada šta ja mislim o gospodinu Morelu, pa ću vam odgovoriti da je to čovek pošten do krajnosti i da je dosad odgovarao svojim obavezama savršeno tačno. To je sve što mogu da vam kažem, gospodine; a ako želite da saznate o tome nešto više, obratite se gospodinu od Bovila, inspektoru tamnica u ulici Noaj broj 15; on je, čini mi se, uložio dvesta hiljada franaka u firmu Morel, te ako zaista ima kakve opasnosti, a pošto je ta suma veća od moje, vi ćete sigurno videti da je on u tom pogledu bolje obavešten nego ja.

Englez je izgleda cenio ovu uzvišenu pažnju, te se pokloni, iziđe i uputi se ka označenoj ulici onim korakom koji je svojstven sinovima Velike Britanije.

Gospodin od Bovila bio je u svojoj kancelariji. Kad ga Englez ugleda, trže se iznenađeno, po čemu se izgleda moglo zaključiti da se ne nalazi sad prvi put pred onim kome je došao u posetu. Što se tiče gospodina od Bovila, on je bio toliko očajan, da se jasno videlo da sve njegove umne sposobnosti, zauzete mišlju koja ga je u tom trenutku mučila, ne ostavljaju ni njegovom pamćenju ni njegovoj mašti vremena da luta po prošlosti.

Englez, sa hladnokrvnošću svojstvenom njegovoj naciji, postavi mu skoro istim rečima isto pitanje koje je malo pre toga postavio načelniku Marselja.

— Oh, gospodine, — uzviknu gospodin od Bovila — vaša bojazan je na žalost potpuno osnovana, i vi imate pred sobom jednog očajnog čoveka. Ja sam uložio dvesta hiljada franaka u firmu Morel, a tih dvesta hiljada franaka bili su miraz moje kćeri, koju sam nameravao da udam kroz dve nedelje. Tih dvesta hiljada franaka trebalo je da dobijem natrag, i to sto hiljada petnaestog ovog meseca, a sto hiljada petnaestog narednog meseca. Ja sam upozorio gospodina Morela da želim da mi se ta isplata izvrši tačno o roku, a evo on je došao ovamo pre nepuno pola sata da mi kaže da ako se njegov brod Faraon ne vrati do petnaestog ovog meseca, on će biti u nemogućnosti da mi izvrši tu isplatu.

— Ali, reče Englez — to mnogo liči na izbegavanje plaćanja.

— Recite bolje, gospodine, da to liči na bankrotstvo! — uzviknu gospodin od Bovila očajnički.

Englez kao da je razmišljao za trenutak, pa zatim reče:

— Znači, gospodine, da vam to potraživanje uliva bojazan?

— To znači da ga ja smatram za propalo.

— E, pa lepo! Ja vam ga otkupljujem.

— Vi?

— Jeste, ja.

— Ali zacelo sa ogromnim odbitkom.

— Ne, nego za dvesta hiljada franaka. Naša firma — dodade Englez smejući se — ne bavi se takvim poslovima.

— A kako plaćate?

— U gotovom novcu.

I Englez izvuče iz džepa svežanj bankota koji je morao da predstavlja dvostruki iznos sume koju se gospodin od Bovila plašio da će izgubiti.

Lice gospodina od Bovila ozari se od radosti, ali se on savlada i reče:

— Gospodine, moram da vas upozorim da najverovatnije nećete naplatiti ni šest odsto od te sume.

— To se mene ne tiče — odgovori Englez. — To se tiče firme Tomson i Frenč, u čije ime ja zaključujem poslove. Može biti da je njoj korisno da ubrza propast jedne suparničke firme. Ali ja samo znam da sam spreman da vam izbrojim tu sumu u zamenu za ugovor o prenosu te sume koji ćete mi napisati. Samo, ja tražim i izvesnu posredničku nagradu za sebe.

— Kako da ne, gospodine, to je potpuno opravdano! — uzviknu gospodin od Bovila. — Posrednički procenat obično je jedan i po od sto; hoćete li dva? Hoćete li tri? Hoćete li pet? Hoćete li i više od toga? Govorite!

— Gospodine, — nastavi Englez smejući se — ja sam kao i moja firma, ja se ne bavim takvim poslovima; ne. Moja posrednička nagrada je sasvim druge vrste.

— Onda recite, gospodine, da čujem.

— Vi iste inspektor tamnica?

— Od pre četrnaest godina, pa i više.

— Vi vodite spiskove ulaska i izlaska?

— Razume se.

— Tim spiskovima su svakako priključene i napomene koje se odnose na zatvorenike?

— Za svakog zatvorenika postoji svežanj akata o njegovoj krivici.

— E, vidite, gospodine, mene je u Rimu odgajio jedan siromašan sveštenik koji je odjednom iščezao. Ja sam kasnije saznao da je on bio zatvoren u Ifsku tvrđavu kao osuđenik, pa bih želeo da saznam izvesne pojedinosti o njegovoj smrti.

— Kako se on zvao?

— Opat Farija.

— O, sećam ga se odlično! — uzviknu gospodin od Bovila. — On je bio lud.

— Tako se pričalo.

— O! O tome ne može biti sumnje.

— Možda; a kakve je vrste bilo to njegovo ludilo?

— On je tvrdio da zna gde se nalazi neko ogromno blago, i nudio je neverovatne sume državnoj upravi ako bi pristala da ga pusti na slobodu.

— Jadni čovek! I on je umro?

— Jeste, gospodine, pre pet ili šest meseci, u februaru ove godine.

— Vi imate odlično pamćenje, gospodine, kad se tako sećate i datuma.

— Sećam se toga datuma jer je smrt toga jadnika bila propraćena jednim neobičnim događajem.

— Može li se saznati taj događaj? — zapita Englez sa izrazom neke radoznalosti zbog koje bi se neki dubok psiholog začudio što je vidi na njegovom ravnodušnom licu.

— Eh, bože moj, zašto da ne, gospodine. Opatova ćelija je bila udaljena otprilike četrdeset i pet do pedeset stopa od ćelije jednog nekadašnjeg bonapartdstičkog agenta, jednoga od onih koji su najviše doprineli povratku nasilnika 1815. godine, čoveka vrlo odlučnog i vrlo opasnog.

— Zbilja? — reče Englez.

— Da, — odgovori gospoddn od Bovila. — Ja sam lično imao priliku da vidim tog čoveka 1816. ili 1817. godine, a u njegovu se ćeliju silazilo samo sa odredom vojnika. Taj čovek načinio je na mene dubok utisak, i ja nikad neću zaboraviti njegovo lice.

Englez se nasmeši jedva primetno.

— I vi kažete, gospodine, da su te dve ćelije…

— Bile razdvojene razmakom od pedeset stopa. Ali izgleda da je taj Edmond Dantes…

— Taj opasni čovek zvao se…

— Edmond Dantes. Da, gospodine; izgleda da je taj Edmond Dantes bio nabavio alat, ili ga je sam načinio, jer je pronađen jedan hodnik kroz koji su zatvorenici opštili.

— Taj hodnik su zacelo načinili sa namerom da pobegnu?

— Tako je; ali zatvorenici nisu imali sreće, jer jer opat Farija dobio napad katalepsije i umro.

— Razumem; to je zacelo odjednom uništilo planove o bekstvu.

— Za umrloga, da, — odgovord gospodin od Bovila — ali ne i za živoga; naprotiv, taj Dantes je u tome video način da ubrza svoje bekstvo; verovatno je mislio da se zatvorenici koji umiru u Ifskoj tvrđavi sahranjuju u obično groblje; preneo je pokojnika u svoju sobu, zauzeo njegovo mesto u vreći u kojoj je bio zašiven, pa je čekao vreme sahrane.

— To je bio opasan način, koji je pokazivao da je taj zatvorenik imao prilično smelosti — prihvati Englez.

— O, pa ja sam vam već rekao, gospodine, da je to bio veoma opasan čovek. Sreća je što je on sam oslobodio državnu upravu straha koji joj je ulivao.

— Kako to?

— Kako! Zar ne razumete?

— Ne.

— U Ifskoj tvrđavi nema groblja; mrtvaci se prosto bacaju u more pošto im se prethodno zaveže za noge đule od trideset i šest funti.

— Pa? — reče Englez kao da ne može da shvati.

— Pa eto! Zavezali su mu za noge đule od trideset i šest funti i bacili ga u more.

— Zbilja! — uzviknu Englez.

— Da, gospodine — nastavi inspektor. — Možete shvatiti kakvo je moralo biti begunčevo iznenađenje kad je osetio da je bačen sa vrha do podnožja stena. Voleo bih da sam mogao da vidim njegovo lice u tom trenutku.

— To bi bilo malo nezgodno.

— Svejedno! — reče gospodin od Bovila, koga je izvesnost da će dobiti natrag svojih dve stotine hiljada franaka razveselila. — Svejedno! Mogu da ga zamislim.

I on pršte u smeh.

— I ja — reče Englez.

I on se takođe poče smejati, ali kao što se smeju Englezi, a to će reći usiljeno.

— I tako — nastavi Englez, koji prvi beše povratio svoju hladnokrvnost — i tako se begunac udavio?

— Prosto naprosto.

— Tako se upravnik tvrđave otarasio u isti mah i besomučnika i ludaka?

— Sasvim tako.

— Ali nekakav zapisnik o tome događaju morao je biti sastavljen? — zapita Englez.

— Da, da, umrlica. Znate, Dantesovim roditeljima, ako ih ima, moglo bi biti korisno da utvrde da li je on mrtav ili živ.

— Znači da oni mogu biti spokojni ako naslede nešto od njega? On je mrtav, i to sasvim mrtav?

— O, bože moj, pa razume se. I izdaće im se potvrda o tome kad god zažele.

— Neka bude tako — reče Englez. — Ali, da se vratimo tamničkim spiskovima. |

— Zbilja. Ovaj događaj nas je udaljio od njih. Oprostite.

— Da oprostim, šta? Što ste mi ga ispričali? Naprotiv, taj događaj mi se učinio veoma zanimljiv.

— On i jeste zanimljiv. Dakle, vi želite, gospodine, da vidite sve što se odnosi na vašeg jadnog opata, koji je naprotiv bio oličena blagost?

— To bi mi bilo prijatno.

— Pređite u moju sobu za rad, pa ću vam pokazati.

I oni obojica pređoše u sobu za rad gospodina od Bovila. Sve je tu zaista bilo u savršenom redu: svaki registar bio je na svom mestu prema rednom broju, svaki svežanj akata u svojoj pregradi. Inspektor ponudi Englezu da sedne u njegovu fotelju, pa stavi pred njega svežanj akata koja su se odnosila na Ifsku tvrđavu i ostavi ga da ih natenane prelistava, a on sede u jedan kraj sobe i poče da čita novine.

Englez lako pronađe akta koja su se odnosila na opata Fariju; ali izgleda da ga je povest koju mu je ispričao gospodin od Bovila jako zainteresovala, jer pošto je pregledao ta prva akta, on produži da prelistava sve dok ne stiže do svežnja o Edmondu Dantesu. Tu on nađe svaku stvar na svome mestu: potkazivačku dostavu, saslušanje, molbu gospodina Morela, dopisanu napomenu gospodina od Vilfora. On sasvim tiho savi dostavu i metnu je u džep, pročita saslušanje i vide da se u njemu ne spominje ime Noartije, pročita molbu od desetog aprila 1815 godine u kojoj je Morel, po savetu zamenika državnog tužioca, u najboljoj nameri (pošto je u to vreme Napoleon bio na vlasti) preuveličavao usluge koje je Dantes učinio caru, usluge koje je Vilforova potvrda činila neospornim. Tada Dantesu sve postade jasno. Ta molba Napoleonu, koju je Vilfor zadržao kod sebe, postala je za vreme drugog povratka kraljevstva užasno oružje u rukama kraljevskog državnog tužioca. Zato se on i ne začudi više kad, prelistavajući registar, naiđe na ovu zabelešku ispisanu u zagradi naspram njegovog imena:

EDMOND DANTES

Oduševljeni bonapartist; uzeo aktivnog učešća u povratku sa ostrva Elbe. Držati ga u najvećoj tajnosti i pod najstrožim nadzorom.

Ispod ovih redova bilo je napisano nekim drugim rukopisom:

,,S obzirom na gornju zabelešku, nema pomoći".

Samo, upoređujući rukopis u zagradi sa rukopisom potvrde stavljene na kraju Morelove molbe, on se potpuno uveri da je zabeleška u zagradi napisana istim rukopisom kao i potvrda, a to će reći rukom gospodina od Vilfora.

Što se tiče napomene ispod zabeleške, Englez nasluti da je nju dopisao neki inspektor koji se privremeno bio zainteresovao za Dantesov položaj, no koga je obaveštenje koje smo maločas naveli dovelo u nemogućnost da nastavi sa radom u tom pravcu.

Kao što rekosmo, inspektor, se, iz pažnje i da ne bi smetao učeniku opata Farije u njegovim istraživanjima, bio udaljio i čitao list Belu Zastavu.

On stoga nije ni video kad je Englez savio i metnuo u džep dostavu koju je Danglar napisao pod hladnjakom Rezerve i na kojoj je bio žig marseljske pošte od dvadeset i sedmog februara i sabirnom oznakom šest sati po podne.

Ali treba reći da gospodin od Bovila, i da je to primetio, ne bi se protivio onome što je Englez uradio, pa ma koliko to bilo nepristojno, jer je pridavao isuviše malo važnosti toj hartiji, a suviše mnogo svojim dvema stotinama hiljada franaka.

— Hvala! — reče Englez zatvarajući šumno tamnički registar. — Dobio sam što sam želeo; a sad treba da ja ispunim svoje obećanje. Napišite mi prost prenos vašeg potraživanja; potvrdite u tom prenosu da ste primili njegov iznos, pa ću vam izbrojati tu sumu.

I on ustupi mesto za pisaćim stolom gospodinu od Bovila, koji sede bez ceremonija i pohita da napiše traženi prenos, dok je Englez odbrojavao banknote na ispusku ormana.

8. TRGOVAČKA KUĆA MOREL

Da je neko ko je dobro poznavao unutrašnjost trgovačke kuće Morel otišao iz Marseija nekoliko godina ranije, pa se vratio u doba do koga smo došli, naišao bi u njoj na veliku promenu.

Umesto one živahnosti, blagostanja i sreće kojom tako-reći odiše jedno preduzeće koje napreduje; umesto nasmejanih lica koja se pojavljuju iza prozorskih zavesa, užurbanih pomoćnika koji prelaze preko dvorišta sa perom zadenutim za uvo; umesto dvorišta zakrčenog balama, koje odjekuje od vike i smeha raznosača, naišao bi još pri prvom pogledu na nekakav izraz tuge i obamrlosti. U pustom tremu i praznom dvorištu, od mnogih činovnika kojih je nekada bilo puno po kancelarijama, ostala su samo dvojica: jedan je bio mladić od dvadeset i tri ili dvadeset i četiri godine, po imenu Emanuel Rejmond, koji je bio zaljubljen u ćerku gospodina Morela i ostao u preduzeću i pored svih pokušaja njegovih roditelja da ga odatle izvuku; drugi je bio jedan stari, ćorav blagajnički pomoćnik, zvani Kokles. Taj nadimak dali su mu mladi ljudi koji su nekada ispunjavali tu veliku hučnu košnicu danas skoro pustu, i on je tako zgodno i tako potpuno zamenjivao njegovo pravo ime, da se on najverovatnije ne bi ni okrenuo kad bi ga neko danas zovnuo po imenu.

Kokles je ostao u službi gospodina Morela, ali se u položaju toga čestitog čoveka dogodila čudna promena. On se u isti mah popeo na stepen blagajnika i spustio na rang sluge.

Pa ipak je to bio onaj isti Kokles, dobar, strpljiv, odan, ali nesavitljiv u pogledu računice, te jedine stvari u kojoj bi se odupro svakome, pa čak i gospodinu Morelu. On je znao samo za tablicu množenja, i znao ju je uprste, pa ma kako je obrtali i u ma kakvu grešku pokušavali vi da ga uvalite.

Usred opšte žalosti koja je pritisla trgovačku kuću Morel, Kokles je, uostalom jedini, ostao hladnokrvan. Ali ne treba se varati; ta hladnokrvnost nije poticala iz nedostatka saosećanja, već naprotiv iz nepokolebljivog pouzdanja. Kao što se priča da pacovi napuštaju malo-pomalo lađu koju je sudbina unapred osudila da propadne na moru, tako da su je njeni sebični stanovnici već potpuno napustili u trenutku kad ona diže kotvu, tako je isto, kao što rekosmo, čitava ona gomila pomoćnika i činovnika koji su živeli od preduzeća toga brodovlasnika postepeno napustila kancelarije i magacine. Međutim, Kokles je gledao kako se svi oni udaljuju, a nije ni pomislio da potraži uzrok njihovog odlaska. Sve se, kao što rekosmo, svodilo za Koklesa na pitanje brojeva, a već dvadeset godina otkako je on u trgovačkoj kući Morel, uvek je video da se isplate vrše u svako doba sa takvom urednošću, da on nije mogao ni da zamisli da bi ta urednost mogla prestati i da bi se plaćanja mogla obustaviti, kao god što vodeničar čija vodenica dobija vodu iz neke bujne reke ne bi mogao zamisliti da ta reka može da presuši. Doista, još ništa dotad nije poljuljalo Koklesovo pouzdanje. Poslednja mesečna isplata izvršena je sa strogom tačnošću. Kokles je bio pronašao jednu grešku od sedamnaest santima koju je gospodin Morel učinio na svoju štetu, i istog dana vratio je tih četrnaest sua viška gospodinu Morelu, koji ih je s tužnim osmejkom uzeo i spustio u jednu skoro praznu fioku, rekavši:

— Vrlo dobro, Koklese. Vi ste najbolji blagajnik na svetu.

I Kokles je otišao presrećan, jer je jedna pohvala gospodina Morela, tog najčestitijeg čoveka u Marselju, bila milija Koklesu nego nagrada od pedeset talira.

Ali posle ove mesečne isplate koja je tako pobednički izvršena, gospodin Morel je preživeo užasne časove; jer da bi mogao dostojno odgovoriti toj obavezi, on je prikupio sva svoja novčana sredstva, pa bojeći se da se njegova nevolja ne razglasi po Marselju, kad bi ga videli kako pribegava i takvim krajnostima, lično je otputovao na vašar u Boker da tamo proda nešto nakita što je pripadao njegovoj ženi i kćeri, kao i jedan deo srebrnog posuđa. Pomoću te žrtve sve se i ovog puta svršilo na najveću čast firme Morel; ali je kasa ostala potpuno prazna. Kredit, uplašen glasovima koji su kružili, povukao se sebično kao i uvek, te da bi mogao vratiti gospodinu od Bovila onih sto hiljada franaka kojima je rok naplate bio petnaesti dan toga meseca i onih drugih sto hiljada petnaestog narednog meseca, gospodinu Morelu je stvarno kao poslednja nada ostajao još samo povratak Faraona, o čijem je polasku javio jedan brod koji je digao kotvu u isto vreme kad i on i koji je srećno prispeo.

Ali već je bilo proteklo petnaest dana otkako je srećno stigao taj brod, koji je kao i Faraon pošao iz Kalkute, a o Faraonu nije bilo još nikakvih vesti.

Pri takvom stanju stvari predstavnik firme Tomson i Frenč iz Rima, pošto je dan ranije svršio onaj važni posao o kome smo govorili, pojavi se u kući gospodina Morela.

Primio ga je Emanuel. Taj mladić, koga je plašilo svako novo lice, jer je svako novo lice nagoveštavalo i nekog novog poverioca koji je u svojoj zabrinutosti dolazio da se raspita kod šefa firme, taj mladić je, dakle, želeo da svome gazdi uštedi tu neprijatnu posetu te zapita došljaka šta želi. Ali taj došljak izjavi da on nema šta da kaže gospodinu Emanuelu i da želi da razgovara sa gospodinom Morelom lično. Emanuel sa uzdahom pozva Koklesa. Kokles se pojavi, a mladić mu naredi da odvede tog stranca gospodinu Morelu.

Kokles pođe napred, a stranac za njim.

Na stepenicama susretoše jednu lepu devojku od šesnaest do sedamnaest godina, koja pogleda stranca zabrinuto.

Kokles ne zapazi taj izraz lica, koji, međutim, kao da ne beše umakao starčevom pogledu.

— Gospodin Morel je u svojoj kancelariji, zar ne, gospođice Julija? — zapita blagajnik.

— Jeste, ja bar tako mislim — reče devojka ustežući se. — Pogledajte najpre, Koklese, pa ako je moj otac tamo, prijavite gospodina.

— Bilo bi nekorisno prijaviti me, gospođice, — odgovori Englez — pošto gospodin Morel ne zna moje ime. Ovaj čestiti čovek treba samo da kaže da sam ja predstavnik gospode Tomsona i Frenča iz Rima, sa kojima je firma vašega oca u trgovačkim vezama,

Devojka poblede i nastavi da silazi, dok su Kokles i stranac nastavili da se penju.

Ona uđe u kancelariju u kojoj je radio Emanuel, a Kokles, jednim ključem koji je uvek imao pri sebi i koji je oglašavao njegove svečane ulaske u kancelariju njegovoga gospodara, otvori jedna vrata u uglu stepeništa na drugom spratu, uvede stranca u jedno predsoblje, otvori još jedna vrata koja zatvori za sobom, pa pošto nekoliko trenutaka ostavi samog izaslanika firme Tomson i Frenč, pojavi se opet pokazujući mu rukom da može da uđe.

Englez uđe i zateče gospodina Morela kako sedi za stolom, bledeći nad užasnim stupcima registra u kojima su bila ispisana njegova dugovanja.

Kad ugleda stranca, gospodin Morel zatvori registar, ustade i primače strancu jednu stolicu, pa kad vide da je seo, sede i on.

Četrnaest godina behu mnogo izmenile toga poštenog privrednika, koji je u početku ove priče imao trideset i šest godina, a sad je bio blizu pedesete: kosa mu je bila osedela, čelo se izbrazdalo brižnim borama, a njegov pogled, nekada tako čvrst i odlučan, postao je zamagljen i neodlučan, i kao da se uvek plašio da će biti primoran da se zadrži na nekoj misli ili na nekom čoveku.

Englez ga pogleda sa osećanjem radoznalosti koja je očevidno bila protkana interesovanjem.

— Gospodine, — reče Morel, čiju nelagodnost kao da je povećavao taj ispitivački pogled — vi ste želeli da razgovarate sa mnom?

— Da, gospodine. Vi znate u čije ime dolazim, zar ne?

— U ime firme Tomson i Frenč, bar kako mi je rekao moj blagajnik.

— On vam je rekao istinu, gospodine. Firma Tomson i Frenč treba u toku ovog i narednog meseca da plati u Francuskoj tri do četiri stotine hiljada franaka, pa znajući vašu strogu tačnost, prikupila je sve priznanice koje je mogla naći i na kojima je bio vaš potpis, pa mi je naložila da, ukoliko rok naplate tih priznanica bude dospevao, primam taj novac od vas i da ga dalje upotrebljavam.

Morel duboko uzdahnu, pa prevuče rukom preko oznojenog čela.

— Znači gospodine, — zapita Morel — da vi imate menice sa mojim potpisom?

— Da gospodine, u dosta velikom iznosu.

— U kom iznosu? — zapita Morel glasom koji je pokušavao da učvrsti.

— Pa evo najpre ovo, — reče Englez izvlačeći iz džepa jedan svežanj — ovaj prenos od dvesta hiljada franaka što ga je gospodin od Bovila, inspektor tamnica, izvršio na našu firmu. Priznajete li vi da dugujete tu sumu gospodinu od Bovila?

— Da, gospodine. Tu sumu uložio je on kod mene sa interesom od četiri i po odsto još pre pet godina.

— I koju vi treba da vratite…

— Polovinu petnaestog ovog meseca, a polovinu petnaestog idućeg meseca.

— Tako je. Zatim evo trideset i dve hiljade i pet stotina za kraj ovog meseca: to su menice koje ste vi potpisali, a koje su njihovi sopstvenici preneli na nas.

— Priznajem ih — reče gospodin Morel, a rumenilo stida razli mu se po licu kad pomisli da sada prvi put u svome životu neće moći da odgovori svojim obavezama.

— Je li to sve?

— Nije, gospodine. Ja imam još za kraj idućeg meseca i ova potraživanja koja su nam ustupile firme Paskal i firma Vajld i Tarner iz Marselja, oko pedeset i pet hiljada franaka; ukupno dvesta osamdeset i sedam hiljada i pet stotina franaka.

Šta je sve prepatio nesrećni Morel za vreme toga nabrajanja, nemogućno je opisati.

— Dvesta osamdeset i sedam hiljada i pet stotina franaka — ponovi on nesvesno.

— Da, gospodine, — odgovori Englez. — Međutim — nastavi on posle kratkog ćutanja — ja neću da krijem od vas, gospodine Morele, da i pored priznanja vašem dosadašnjem besprekornom poštenju, po Marselju se govori da niste u stanju da odgovorite svojim obavezama.

Pri ovom skoro surovom uvodu, Morel užasno poblede.

— Gospodine, — reče on — ima već više od dvadeset i četiri godine otkako sam primio ovo preduzeće iz ruku svoga oca, koji je i sam upravljao njime trideset i pet godina, a dosad nijedna priznanica sa potpisom Morela i sina nije podnesena kasi a da nije bila isplaćena.

— Jeste, ja to znam — odgovori Englez. — Ali odgovorite kao častan čovek časnom čoveku. Gospodine, da li ćete isplatiti i ove isto tako tačno?

Morel uzdrhta d pogleda sa više samopouzdanja nego dosad u onoga koji mu je tako govorio.

— Na pitanja postavljena tako otvoreno — reče on — treba otvoreno i odgovoriti. Da, gospodine, platiću ako moj brod, kao što se nadam, stigne srećno, jer će mi njegov dolazak povratiti kredit koga su me lišile uzastopne nesreće koje su me zadesile. Ali ako me za nesreću i Faraon, ta moja poslednja nada u koju se uzdam, izneveri…

Suze navreše na oči jadnom brodovlasniku.

— Šta onda — zapita njegov sagovornik — ako vas i ta poslednja nada izneveri?

— Onda, gospodine, — nastavi Morel — bolno je da se to kaže… ali pošto sam se već navikao na nesreću, moraću da se naviknem i na sramotu, pa eto mislim da ću biti primoran da obustavim svoja plaćanja.

— A zar nemate prijatelja koji bi vam u ovoj prilici mogao pomoći.

Morel se tužno osmehnu, pa reče:

— U novčanim poslovima, gospodine, čovek nema prijatelja, vi to dobro znate, već ima samo poslovnih veza.

— Istina je, — prošapta Englez. — Znači vi imate još samo jednu nadu?

— Jednu jedinu.

— Poslednju?

— Poslednju.

— Tako da ako vas ta nada izneveri…

— Ja sam onda propao, gospodine, potpuno propao.

— Baš kad sam dolazio k vama, jedan brod je ulazio u pristanište.

— Znam, gospodine. Jedan mladić koji mi je i u nevolji ostao veran, provodi jedan deo svog vremena na kuli na vrhu kuće, u nadi da će on prvi doći da mi javi dobru vest. Od njega sam saznao za dolazak tog broda.

— A to nije vaš?

— Nije; to je jedan brod iz Bordoa, Žironda. I on dolazi iz Indije, ali to nije moj brod.

— Možda je on nešto saznao o Faraonu, pa vam donosi neku novost.

— E, onda vam moram reći, gospodine, da se ja skoro isto toliko bojim da saznam nešto o mojoj galiji, koliko i da ostanem u neizvesnosti; jer neizvesnost znači da se još mogu nadati.

Zatim gospodin Morel dodade potmulim glasom?

— To zadocnjenje znači da nešto nije u redu; Faraon je pošao iz Kalkute petog februara, te je trebalo da još pre mesec dana bude ovde, ako ne i ranije.

— Šta je to? — reče Englez osluškujući — i šta znači ova larma?

— O, bože moj, bože moj! — uzviknu Morel bledeći — šta li je to sad opet?

Zaista, bila je nekakva velika buka na stepenicama: ljudi su išli tamo-amo, pa se začu i jedan bolan uzvik.

Morel ustade da otvori vrata, ali ga snaga izdade, te se ponovo sruči u fotelju.

Oba čoveka ostadoše jedan prema drugome; Morel je drhtao celim telom, a stranac ga je gledao sa izrazom dubokog sažaljenja. Buka je bila prestala, no ipak je izgledalo do Morel očekuje nešto. Ta buka je imala neki uzrok, pa je morala imati i neku posledicu.

Strancu se učini da se neko polako penje uz stepenice i da su se koraci većeg broja ljudi zaustavili na stepeništu.

Ključ je bio uvučen u bravu prvih vrata i čulo se kako škripe šarke na tim vratima.

— Samo dva lica imaju ključ tih vrata, — promrmlja Morel — Kokles i Julija.

U isti mah otvoriše se i druga vrata i na njima se pojavi ona devojka bleda i uplakana.

Morel ustade sav dršćući i osloni se na ručicu svoje fotelje, jer ne bi mogao da se održi na nogama. Njegov glas hteo je da pita, ali ga je glas bio izdao.

— O, oče! — reče devojka sklapajući ruke. —Oprostite svome detetu što vam donosi rđavu vest!

Morel užasno poblede, a Julija mu se baci u naručje.

— O, oče, oče! — reča ona. — Budite hrabri!

— Znači da je Faraon nastradao? — zapita Morel prigušenim glasom.

Devojka ne odgovori, već samo potvrdno klimnu glavom oslonjenom na očeve grudi.

— A posada? — zapita Morel.

— Spasena — reče devojka. — Spasla ju je ona lađa iz Bordoa koja je maločas ušla u prdstanište.

Morel diže obe ruke k nebu sa izrazom smirenosti i najveće zahvalnosti, pa reče:

— Hvala ti, bože, što je nesreća zadesila samo mene!

Ma koliko da je Englez bio hladnokrvan, ipak mu jedna suza okvasi trepavicu.

— Uđite, — reče Morel — uđite, jer mislim da ste svi tu pred vratima.

I zaista, tek što on izgovori te reči, a gospođa Morel uđe jecajući; Emanuel je išao za njom, a tamo dalje u predsoblju videla su se gruba lica sedmorice ili osmorice polunagih mornara. Kad ugleda te ljude, Englez uzdrhta. On koraknu da im priđe, ali se uzdrža i skloni se u najudaljeniji kut kancelarije.

Gospođa Morel priđe i sede u fotelju, pa uze obema rukama muževljevu ruku, dok je Julija i dalje bila oslonjena na grudi svoga oca. Emanuel je bio zastao nasred sobe i izgledalo je da služi kao veza između grupe porodice Morel i mornara koji su stojali kod vrata.

— Kako se to dogodilo? — zapita Morel.

— Priđite, Penlone, — reče mladić — i ispričajte događaj.

Jedan star mornar, preplanuo od polutarskog sunca, priđe uvijajući rukama ostatke jednog šešira.

— Dobar dan, gospodine Morele, — reče on kao da je otišao iz Marselja sinoć i kao da sad dolazi iz Eksa ili Tulona.

— Dobar dan, dragi prijatelju, — reče brodovlasnik, i ne mogade da se uzdrži da se ne nasmeje kroz suze. — Ali gde je kapetan?

— Odnosno što se recimo tiče kapetana, gospodine Morele, on je ostao bolestan u Palmi, ali ako bogu bude ugodno, to neće biti opasno, i vi ćete ga videti kako stiže kroz nekoliko dana isto tako zdrav kao vi i ja.

— Dobro… a sad pričajte, Penlone, — reče gospodin Morel.

Penlon pregura zalogaj duvana za žvakanje od desnog obraza ka levom, zakloni usta šakom, okrete se pa štrcnu u predsoblje dugačak mlaz crnkaste pljuvačke, isturi jednu nogu, pa klateći se kukovima reče:

— Ondakar, gospodine Morele, mi smo bili tako nešto kao recimo između rta Blan i rta Bojador i plovili smo sa lepim jugo-jugozapadnim vetrom, pošto smo se osam dana petljali za vreme zatišja, kad mi kapetan Gomar priđe i reče: "Čiča Penlone, šta vi mislite o onim oblacima što se uzdižu onamo na vidiku?"

Ja sam ih baš tog trenutka posmatrao.

"— Šta ja mislim, kapetane? Mislim da se penju malo brže nego što imaju pravo i da su crnji nego što priliči oblacima koji ne bi imali rđavih namera.

"— I ja tako mislim — kazao je kapetan — pa ću stoga da se obezbedim. Suviše je platna za vetar koji će uskoro da naiđe… E, hej! Prikupljaj najgornje jedro i spuštaj prednji flok."

Bilo je krajnje vreme; jer zapovest još nije bila ni izvršena, kad nas vetar pojuri, a brod poče da se naginje.

"— Gle! — rekao je kapetan. — Još je suviše platna, prikupljaj veliko jedro!

Posle pet minuta veliko jedro bilo je skupljeno, te smo išli pomoću donjeg, srednjeg i dovršnog na prednjoj katarci.

"— Šta je, čiča Penlone, — reče mi kapetan — šta vam je te vrtite glavom?

"— To mi je, što se ja, da sam na vašem mestu, ne bih zaustavio samo na tome.

"— Čini mi se da imaš pravo, stari, — reče on — imaćemo oluju.

"— E, moj kapetane, — odgovorio sam mu ja na to — onaj ko bi platio da sazna kakva se tamo oluja sprema, ućario bi nešto na tome pazaru; biće to prava pravcata bura, ili se ja ne razumem u to!

To će reći da se moglo videti kako dolazi vetar kao što se vidi kad nailazi prašina kod Monredona; srećom što je taj vetar imao da se ponese s čovekom koji ga je dobro poznavao.

"— Smanjuj prednja jedra za dva zaveska! — viknuo je kapetan — popuštaj zategače, okreći niz vetar, skidaj gornje prednje, pritegni koturače na prečkama!

— To nije bilo dovoljno za tu oblast mora — reče Englez. — Ja bih smanjio za četiri zaveska i otarasio bih se donjeg prednjeg.

Od toga odsečnog, jakog i neočekivanog glasa svi uzdrhtaše. Penlon natkrili oči šakom i pogleda onoga koji je s takvim samopouzdanjem kritikovao rad njegovoga kapetana.

— Mi smo učinili nešto još bolje, gospodine, — reče stari mornar sa izvesnim poštovanjem — jer smo skinuli zadnje jedro i okrenuli niz vetar da pobegnemo ispred bure. Posle deset minuta skupili smo i gornja prednja, te smo plovili bez jedara.

— Taj brod bio je suviše star da pokuša tako nešto — reče Englez.

— Pa jeste, tačno! To nas je i upropastilo. Posle dvanaest sati takvog drmusanja da bi se i sam đavo latio oružja, voda poče da prodire kroz jedan otvor na trupu broda. "Penlone, — rekao mi je kapetan — čini mi se da mi tonemo, stari druže; zato daj meni krmu, a ti siđi dole."

Predao sam krmu i sišao: "Na pumpe! Na pumpe!" Ali jeste, hoćeš! Bilo je već prekasno! Počesmo da pumpamo, ali mi se činilo da što smo je više izvlačili, sve je više nadolazila.

"— E, bogme, — kazao sam ja posle četiri sata rada — pošto već tonemo, neka tonemo; jedanput se mre!

"— Zar tako daješ primer drugima, Penlone, ti, vođa posade? — reče kapetan. — E, pa lepo! Pričekaj, pričekaj malo!"

I otišao je da uzme dva pištolja iz svoje kabine.

"— Prvom koji napusti pumpu — rekao je — prosviraću kuršum kroz glavu!"

— Bravo! — reče Englez.

— Ništa tako ne uliva hrabrost kao opipljivi dokazi, — nastavi mornar — utoliko više što se u međuvremenu nebo razvedrilo i vetar prestao; ali se voda i dalje pela, ne mnogo; po dva palca na sat, ali se ipak pela. Dva palca na sat, vidite, to ne izgleda bogzna šta; ali za dvanaest sati to ipak čini dvadeset i četiri palca, a dvedeset i četiri palca čine dve stope. Dve stope, i one tri koje smo već imali, to nam je činilo svega pet. Elem, kad jedna lađa ima pet stopa vode u trbuhu, može se smatrati da boluje od vodene bolesti.

"— Neka, — rekao je kapetan — sad je dosta, i gospodin Morel neće moći ništa da nam zameri; mi smo učinili što smo mogli da spasemo brod, a sad se treba potruditi da spasemo ljude. U čamac, momci, i to što pre!"

— Slušajte, gospodine Morele, — nastavi Penlon — nama je Faraon bio vrlo drag, ali ma koliko da mornar voli svoj brod, njegova koža mu je još milija. Zato i nismo čekali da nam se to dvaput kaže; a pored toga, vidite, lađa se ljutila i kao da nam je govorila: "Ta, odlazite, odlazite već jednom!" I jadni Faraon nije lagao, jer smo ga bukvalno osećali kako nam tone pod nogama. I tako, dok bi udario dlan o dlan, čamac je bio spušten u more i mi se sva osmorica nađosmo u njemu.

Kapetan je sišao poslednji, ili bolje reći ne, nije sišao, jer nije hteo da napusti brod, te sam ga ja obuhvatio rukama i bacio ga drugovima, pa sam posle toga i ja skočio. Bilo je krajnje vreme, jer baš kad sam skočio, paluba se provalila sa treskom za koji bi se pomislilo da je plotun sa nekog ratnog broda sa četrdeset i osam topova.

Posle deset minuta on se zagnjurio kljunom, pa zatim krmom, a onda poče da se vrti oko sebe kao pas koji hoće da uhvati svoj rep; a posle toga, zbogom, drugovi, buć!.. i sve je bilo svršeno; nema više Faraona!

Što se nas tiče, mi nismo tri dana ništa ni jeli ni pili, tako da smo naposletku već govorili o tome da vučemo kocku da bismo videli ko će poslužiti kao hrana ostalima, kad ugledasmo Žirondu. Počesmo da joj mašemo; ona nas ugleda, uputi se k nama, posla nam svoj čamac i prihvati nas. Eto kako se sve odigralo, gospodine Morele, tako mi časne reči i mornarskog poštenja!

Žagor opšteg odobravanja pokaza da je pripovedač dobio opštu saglasnost istinitošću suštine i živopisnošću pojedinosti.

— Dobro, prijatelji, — reče gospodin Morel — vi ste valjani ljudi, i ja sam unapred znao da je za nesreću koja me je zadesila kriva jedino moja sudbina. To je volja božja a ne krivica ljudi. Poštujmo volju božju. A sad, koliko vam dugujemo plate?

— Eh, ne govorimo o tome, gospodine Morele.

— Naprotiv, treba da govorimo — reče brodovlasnik sa tužnim osmehom.

— Pa dobro! Duguje nam se za tri meseca… — reče Penlon.

— Koklese, isplatite po dvesta franaka svakome od ovih čestitih ljudi. Da je drukčije vreme, prijatelji, — nastavi gospodin Morel — ja bih dodao: Dajte im svakome i po dvesta franaka nagrade; ali su vremena teška, prijatelji, i ono malo novca što mi još ostaje, ne pripada više meni. Izvinite me, dakle, i nemojte me zbog toga manje voleti.

Penlon sažaljivo iskrivi lice, okrete se svojim drugovima, progovori s njima nekoliko reči, pa se vrati.

— Odnosno što se toga tiče, gospodine Morele, — reče on prebacujući svoj zalogaj duvana na drugu stranu usta i štrcnuvši uvpredsoblje i drugi mlaz pljuvačke koji otide da se poređa naspram prvog — što se toga tiče…

— Čega?

— Novca…

— Pa šta?

— Pa eto, gospodine Morele, drugovi kažu da im je zasad dovoljno i po pedeset franaka i da će pričekati na ostatak.

— Hvala vam, prijatelji, hvala! — uzviknu gospodin Morel dirnut do dna srca. — Svi ste vi čestiti ljudi; ali uzmite to, uzmite, pa ako nađete neku dobru službu, stupite u nju, jer ste slobodni.

Ovaj kraj rečenice proizvede silan utisak na te čestite mornare. Oni se zgledaše unezvereno. Penlon, kome dah zastade, umalo ne proguta svoj zalogaj duvana; srećom on na vreme prinese ruku guši.

— Kako, gospodine Morele, — reče on prigušenim glasom — kako, vi nas otpuštate! Znači da ste nezadovoljni s nama?

— Nisam, momci, — reče brodovlasnik — ne; nisam nezadovoljan s vama, već naprotiv. Ne, ja vas ne otpuštam. Ali, šta ćete? Ja više nemam brodova, pa mi nisu potrebni ni mornari.

— Kako nemate više brodova! — reče Penlon. — Pa lepo, naručićete da se sagrade drugi, a mi ćemo pričekati. Znamo mi, hvala bogu, šta znači petljati se s rđavim vetrom.

— Ja više nemam novca da naručujem da mi se grade brodovi, Penlone, — reče s tužnim osmehom brodovlasnik — pa ne mogu, dakle, prihvatiti vašu ponudu, ma koliko da je ona prijateljska.

— Pa lepo! Ako nemate novaca, ne treba da nam platite; onda ćemo mi učiniti ono što je učinio i jadni Faraon, savićemo jedra, pa kvit!

— Dosta, dosta, prijatelji, — reče Morel gušeći se od uzbuđenja. — Idite sad, molim vas. Naći ćemo se opet u neko srećnije vreme. Emanuele, — dodade brodovlasnik — ispratite ih i pazite da se moje želje izvrše.

— Onda bar doviđenja, zar ne, gospodine Morele? — reče Penlon.

— Da, prijatelji, ja se bar nadam. Idite.

I on dade znak Koklesu, koji pođe napred. Mornari pođoše za blagajnikom, a Emanuel za njima.

— A sad — reče brodovlasnik svojoj ženi i kćeri — ostavite me za trenutak; imam da razgovaram sa gospodinom.

I on pokaza očima zastupnika firme Tomson i Frenč, koji je stajao nepomično za vreme čitave ove scene, u kojoj je učestvovao samo sa ono nekoliko reči koje smo naveli. Obe žene digoše pogled ka strancu, na koga su bile potpuno zaboravile, pa se povukoše; ali dok je izlazila, devojka upravi na tog čoveka, jedan divan pogled pun preklinjanja, na koji on odgovori jednim osmejkom kome bi se neki hladan posmatrač začudio što ga vidi na tome ledenom licu. Dva čoveka ostadoše sami.

— Evo, gospodine, — reče Morel padajući natrag u fotelju — vi ste sve videli i sve čuli, i ja nemam da vam kažem ništa više.

— Video sam, gospodine, — reče Englez — da vas je zadesila još jedna nesreća, nezaslužena kao i one druge, i to je učvrstilo moju želju da vam pomognem.

— O, gospodine! — reče Morel.

— Da vidimo — nastavi stranac. — Ja sam jedan od vaših glavnih poverilaca, zar ne?

— Vi ste barem onaj koji ima u svojim rukama obveznice sa najkraćim rokom naplate.

— Da li biste želeli odlaganje moga roka naplate?

— Odlaganje bi mi moglo spasti čast, pa prema tome i život.

— Koliko vremena tražite?

Morel malo promisli, pa reče:

— Dva meseca.

— Dobro, — reče stranac — ja vam dajem tri.

— Ali mislite li vi da će firma Tomson i Frenč…

— Ne brinite ništa, gospodine, ja sve primam na sebe. Danas je peti jun.

— Da.

— Pa lepo, obnovite mi sve ove priznanice za peti septembar; a petog septembra, u jedanaest časova pre podne (zidni časovnik je baš tog trenutka pokazivao jedanaest sati), ja ću doći k vama.

— Čekaću vas, gospodine, — reče Morel — i vi ćete biti isplaćeni, ili ću ja biti mrtav.

Ove poslednje reči bile su izgovorene tako tiho, da ih stranac nije mogao čuti.

Priznanice su obnovljene a stare pocepane, te je jadni brodovlasnik sad barem imao pred sobom tri meseca da prikupi svoja poslednja sredstva.

Englez primi njegova zahvaljivanja sa hladnokrvnošću svojstvenom njegovoj naciji i oprosti se sa Morelom, koji ga isprati blagosiljajući ga sve do vrata.

Na stepenicama on susrete Juliju. Devojka se pravila kao da silazi, ali ga je uistini očekivala.

— O, gospodine! — reče ona sklapajući ruke.

— Gospođice, — reče stranac — vi ćete dobiti jednog dana jedno pismo sa potpisom… Sindbad Moreplovac…

Izvršite doslovno ono što će vam kazati to pismo, pa ma koliko vam čudno izgledao taj nalog.

— Hoću, gospodine, — odgovori Julija.

— Obećavate li mi da ćete to učiniti?

— Zaklinjem vam se.

— Dobro! Zbogom, gospođice. Ostanite uvek dobra i plemenita kći kao što ste sad, a ja se čvrsto nadam da će vas bog nagraditi dajući vam Emanuela za muža.

Julija uzviknu kratko, porumene kao trešnja i pridrža se za ogradu stepenica da ne bi pala.

Stranac pođe dalje svojim putem mašući joj rukom u znak oproštaja.

U dvorištu susrete Penlona, koji je u svakoj ruci držao po sto franaka uvijenih u trubu i koji kao da nije mogao da se reši da ih odnese.

— Pođite sa mnom prijatelju, — reče on. — Imam da razgovaram s vama.

9. PETI SEPTEMBAR

To odlaganje plaćanja koje mu je odobrio zastupnik firme Tomson i Frenč u trenutku kada se tome najmanje nadao, učini se jadnom brodovlasniku kao jedan od onih povrataka sreće koji nagoveštavaju čoveku da se sudbini već dosadilo da ga progoni. Još istoga dana on ispriča svojoj kćeri, ženi i Emanuelu šta mu se dogodilo, te se porodici povrati bar neka nada ako ne i spokojstvo. Ali za nesreću, Morel nije imao posla samo sa firmom Tomson i Frenč, koja se prema njemu pokazala tako predusretljiva. Kao što je on rekao, u trgovini čovek ima trgovačkih veza ali nema prijatelja. Kad je dublje razmišljao, on nije mogao razumeti ni to velikodušno ponašanje gospode Tomsona i Frenča prema njemu. On je to sebi objašnjavao samo onim pametno sebičnim zaključkom do koga je ta firma došla: bolje je podržavati čoveka koji nam duguje skoro trista hiljada franaka, pa dobiti tih trista hiljada franaka posle tri meseca, nego ubrzati njegovu propast i dobiti samo šest ili sedam odsto od uloženog kapitala.

Na nesreću, bilo iz mržnje bilo zbog kratkovidosti, tek svi Morelovi poslovni prijatelji nisu došli do ovog zaključka, a neki su čak došli do suprotnog. I tako su menice sa Morelovim potpisom bile podnesene njegovoj blagajni sa strogom tačnošću, i zahvaljujući odlaganju što ga je Englez odobrio, Kokles ih je smesta isplatio. Kokles je, dakle, i dalje bio proročnik spokojan. Jedino je gospodin Morel sa užasom uviđao da bi još istog meseca bio propao čovek u slučaju da je morao petnaestog toga meseca, vratiti sto hiljada franaka gospodinu od Bovila, a krajem meseca pedeset hiljada i još trideset i dve hiljade i pet stotina franaka po menicama za koje je, kao i za potraživanje inspektora tamnica, imao odložen rok.

Mišljenje svih trgovačkih krugova u Marselju bilo je da se Morel neće moći održati pod udarcima uzastopnih nesreća koje su se bile okomile na njega. Zato je i bilo veliko iznenađenje kad se videlo da je on izvršio svoje mesečne isplate sa svojom uobičajenom tačnošću. Pa ipak, to nije povratilo poverenje ljudi, te su jednoglasno odložili za kraj narednog meseca dan kada će nesrećni brodovlasnik predati ključeve sudu.

Ceo taj mesec protekao je u nečuvenim Morelovim naporima da prikupi sva svoja raspoloživa sredstva. Nekada su menice s njegovim potpisom, i sa kojim bilo rokom isplate, primane s poverenjem, pa čak i tražene. Morel pokuša da dobije novac na menicu sa rokom od tri meseca, ali ga banke odbiše. Srećom, Morel je i sam imao izvesnih potraživanja na čiju je naplatu mogao računati; te naplate su i izvršene, te se Morel opet nađe u mogućnosti da odgovori svojim obavezama kad dođe kraj jula.

Pored toga, u Marselju se više nije mogao videti zastupnik firme Tomson i Frenč, jer je on sutradan ili drugog dana po svojoj poseti gospodinu Morelu iščezao; a kako je on u Marselju dolazio u vezu samo sa načelnikom grada, inspektorom tamnica i gospodinom Morelom, njegov prolazak nije ostavio drugih tragova osim različitih uspomena koje su o njemu sačuvala ta tri lica. A što se tiče mornara sa Faraona, izgleda da su oni našli neko zaposlenje, jer su i oni isto tako iščezli.

Kapetan Gomar, pošto se oporavio od trenutne slabosti koja ga je zadržala u Palmi, vratio se takođe. On se ustezao da se pojavi kod gospodina Morela, ali ovaj doznade za njegov dolazak i otide lično da ga poseti. Čestiti brodovlasnik već je bio saznao iz Penlonovog pričanja za hrabro držanje koje je pokazao kapetan za vreme čitave one kobne nesreće, te je pokušao da on njega teši. Doneo mu je i celu njegovu platu, koju se Gomer ne bi usudio sam da zatraži.

Kad je silazio niz stepenice, gospodin Morel srete Penlona, koji se peo. Izgledalo je da je Penlon dobro uložio svoj novac, jer je bio odeven u novo odelo. Kad ugleda svoga gazdu, čestiti krmar kao da se jako zbuni; on se skloni u najudaljeniji kut stepeništa, pa naizmenično prebacivaše svoj zalogaj duvana s leve na desnu i s desne na levu stranu, kolutajući unezvereno očima, a odgovori samo plašljivim stiskom na rukovanje kojim ga počastvova gospodin Morel sa svojom svakidašnjom srdačnošću. Gospodin Morel pomisli da je Penlon zbunjen zbog svog lepog odela, jer je bilo očevidno da se taj čestiti čovek nije o svom trošku bacio u takav luksuz. Znači da je zacelo već bio zaposlen na nekom drugom brodu, i stideo se stoga što nije — ako se tako može reći — nosio malo duže crninu za Faraonom. Možda je on i išao kapetanu Gomaru da ga obavesti o svom srećnom udesu i da mu saopšti ponude njegovoga novoga gospodara.

— Čestiti ljudi! — reče Morel odlazeći. — Daj bože da vas vaš novi gospodar voli kao što sam vas ja voleo, i da bude srećniji nego što sam ja bio.

Avgust proteče u neprekidnim pokušajima koje je Morel činio da povrati svoj nekadašnji kredit ili da otvori sebi neki nov. Dvadesetog avgusta saznade se u Marselju da je zauzeo jedno mesto u poštanskim kolima, te sada svi pomisliše da je krajem toga meseca trebalo da preda ključeve sudu i da je Morel otputovao ranije da ne bi prisustvovao tome bolnom činu za koji je verovatno ovlastio svog poslovođu Emanuela i svog blagajnika Koklesa. Ali suprotno svim predviđanjima, kad dođe trideset prvi avgust, blagajna se otvori kao i obično. Kokles se pojavi iza rešetke, miran kao pravedni Horacije, pregleda pažljivo kao uvek naloge koje su mu podnosili i isplati sa istom tačnošću sve menice od prve do poslednje. Dođoše čak i dva zahteva za isplatu uloženog novca, koje je gospodin Morel bio predvideo, a koje Kokles isplati isto onako tačno kao i menice sa brodovlasnikovim potpisom. Svet više nije znao šta da misli, te je odlagao, uporno kao zloslutni proroci, bankrotstvo za kraj septembra.

Gospodin Morel stiže prvog septembra. Cela njegova porodica očekivala ga je s velikim strpljenjem, jer je to putovanje u Pariz trebalo da otvori poslednji put ka spasenju. Morel se bio setio Danglara, sadašnjeg milionera, koji mu je dugovao veliku zahvalnost, pošto je na Morelovu preporuku Danglar stupio u službu onoga španskog bankara kod koga je počeo da stiče svoje ogromno bogatstvo. Sada je Danglar, kako se pričalo, imao sedam ili osam miliona gotovine i neograničeni kredit. Danglar je mogao, ne vadeći nijedan talir iz svoga džepa, da spase Morela: trebalo je da samo jemči za jedan zajam, pa bi Morel bio spasen. Morel je odavno pomišljao na Danglara; ali postoje izvesne nagonske odvratnosti koje čovek ne može da savlada u sebi, te je Morel odlagao da pribegne toj poslednjoj mogućnosti koliko god je mogao. I imao je pravo, jer se vratio utučen i ponižen odbijanjem.

Zato Morel, po svom povratku, nije ničim pokazao da žali, nije izrekao nikakvu optužbu; zagrlio je plačući svoju ženu i kćer, pružio prijateljski ruku Emanuelu, zatvorio se u svoju sobu za rad i pozvao Koklesa.

— Ovoga puta — rekle su obe žene Emanuelu — nema nam spasa.

Zatim se potajno dogovorile da Julija napiše svome bratu, koji je bio u garnizonu u Nimu, da odmah dođe.

Jadne žene su nesvesno osećale da je potrebno da prikupe sve svoje snage kako bi izdržale udar koji im je pretio.

Uostalom, Maksimilijan Morel, mada tek u dvadeset drugoj godini, imao je velikog uticaja na svoga oca.

Bio je to čvrst i ispravan mladić. U trenutku kada je trebalo da izabere neki poziv u životu, njegov otac nije hteo da mu unapred nametne izvesnu budućnost i pitao je mladog Maksimilijana o njegovim sklonostima. Ovaj je tada izjavio da hoće da se posveti vojničkom pozivu. On je sledstveno tome učinio odlično, ušao konkursom u Politehničku školu i izišao iz nje kao potporučnik pedeset trećeg boračkog puka. Već godinu dana imao je taj čin, i bilo mu je obećano da će biti proizveden za poručnika prvom prilikom. U puku je Maksimilijan Morel istican kao vrlo savestan izvršilac, ne samo svih vojnih obaveza nego i svih čovečanskih dužnosti, te ga nisu zvali drukčije do samo stoičar. Razume se da su mnogi od onih koji su ga tako nazivali samo ponavljali taj nadimak zato što su ga čuli od drugih, a nisu ni znali šta to znači.

Tog mladića su majka i ćerka pozvale u pomoć da im bude potpora u teškom stanju u kome su osećale da će se uskoro naći.

One se nisu prevarile u pogledu ozbiljnosti toga stanja, jer trenutak docnije pošto je gospodin Morel ušao u svoju sobu za rad sa Koklesom, Julija vide kako ovaj izlazi otuda bled, dršćući i unezverena lica.

Ona htede da ga pita kad je prolazio pored nje; ali taj čestiti čovek, silazeći niz stpenice žurno, što nije bio njegov običaj, samo uzviknu dižući ruke uvis.

— O, gospođice, gospođice! Kakva užasna nesreća! I ko bi to ikada pomislio!

Ubrzo zatim Julija ga vide kako se opet penje noseći nekoliko debelih registara, jednu lisnicu i vrećicu novca.

Morel razgleda registre, otvori lisnicu i izbroja novac.

Sva njegova novčana sredstva iznosila su najviše šest do osam hiljada franaka, a primanja do petog septembra četiri do pet hiljada, što je činilo u najboljem slučaju aktivu od četrnaest hiljada franaka, kojima je trebalo da isplati menicu od dvesta osamdeset i sedam hiljada i pet stotina franaka. Nije dakle mogao ni da ponudi tako malu otplatu.

Međutim, kad Morel siđe na večeru, izgledao je dosta miran. Ta njegova mirnoća uplaši žene više nego što bi ih uplašila i najdublja utučenost.

Posle večere Morel je obično izlazio u varoš; on je odlazio da popije kafu u klubu "Fokejaca" i da pročita Svetilnik; ali toga dana on ne iziđe, već se pope opet u svoju kancelariju.

Što se tiče Koklesa, on je izgledao potpuno ošamućen. Čitav jedan deo dana proveo je u dvorištu, sedeći na jednom kamenu gologlav, na suncu od trideset stepeni.

Emanuel je pokušavao da uspokoji žene, ali nije umeo da nađe pogodne reči. Taj mladić je isuviše dobro poznavao poslovno stanje te firme da ne bi osećao da velika nesreća preti porodici Morel.

Noć dođe. Obe žene su bdele nadajući se da će Morel, kad siđe iz svoje kancelarije, ući k njima; ali ga one čuše kako prolazi pored njihovih vrata, koračajući lakše, verovatno iz straha da ga one ne pozovu.

One oslušnuše još pažljivije, no on uđe u svoju sobu i zaključa vrata.

Gospođa Morel posla svoju kćer da spava: zatim, na pola sata pošto se Julija povukla, ona ustade, skide cipele i iziđe tiho u hodnik da vidi kroz bravu šta radi njen muž.

U hodniku ona spazi jednu senku kako se udaljuje: to je bila Julija, koja je, i sama zabrinuta, pretekla svoju majku.

Devojka priđe gospođi Morel pa reče:

— On sad piše.

Obe žene naslutile su bez reči šta svaka od njih misli.

Gospođa Morel se saže do visine brave. Zaista, gospodin Morel je pisao; ali ono što kći ne beše zapazila, gospođa Morel zapazi, a to je: da njen muž piše na hartiji sa utisnutom taksenom markom.

Tada joj senu misao da njen muž piše testament. Ona sva uzdrhta, pa ipak je imala toliko snage da ne kaže ništa.

Sutradan je gospodin Morel izgledao potpuno miran. On je sedeo u svojoj kancelariji kao i obično, sišao na ručak kao uvek, samo je posle večere posadio svoju kćer kraj sebe, uzeo glavu svoga deteta u naručje i držao je dugo na svojim grudima.

Uveče Julija reče svojoj majci da je zapazila kako je njenom ocu, iako je naizgled bio miran, srce snažno kucalo.

Još dva dana protekoše skoro na isti način. Četvrtog septembra uveče gospodin Morel zatraži od svoje kćeri da mu vrati ključ od njegove sobe za rad.

Julija se strese na taj zahtev, koji joj se učini zlokoban. Zašto njen otac traži da mu ona vrati taj ključ koji je uvek bio kod nje i koji su joj u detinjstvu oduzimali samo kad su hteli da je kazne!

Devojka pogleda u gospodina Morela, pa reče:

— Šta sam to zgrešila, oče, da mi oduzimate taj ključ?

— Ništa, dete moje, — odgovori nesrećni Morel, kome je to tako prosto pitanje nateralo suze na oči — ništa, samo mi je potreban.

Julija se pravila kao da traži ključ.

— Verovatno sam ga zaboravila u svojoj sobi — reče.

I iziđe; ali umesto da ode u svoju sobu, ona siđe i otrča da se posavetuje sa Emanuelom.

— Nemojte da vratite taj ključ svome ocu, — reče on — a sutra pre podne, ako je moguće, ne odvajajte se od njega.

Ona pokuša da ispita Emanuela, ali ovaj nije znao ništa više, ili nije hteo da kaže ništa više.

Cele noći između četvrtog i petog septembra gospođa Morel ostade sa uvom prislonjenim na drvenu zidnu oblogu. Do tri sata ujutru čula je kako njen muž uzrujano korača po sobi.

Tek u tri sata sruči se on na svoju postelju.

Obe žene provedoše tu noć zajedno. Još od večeri očekivale su Maksimilijana.

U osam sati gospodin Morel uđe u njihovu sobu. Bio je miran, ali se na njegovom bledom i izmučenom licu videlo da je tu noć proveo u velikom uzbuđenju.

Žene ga ne smedoše zapitati da li je dobro spavao.

Morel je sad bio nežniji prema svojoj ženi i očinskiji prema svojoj kćeri nego ikad ranije. Nije se mogao nagledati i nagrliti svoga deteta.

Julija se seti Emanuelove preporuke, te htede da pođe za svojim ocem kad je on izišao, ali je on blago odgurnu natrag i reče:

— Ostani kraj svoje majke.

Julija htede ponovo da pokuša.

— Ja tako hoću! — reče Morel.

Bilo je to prvi put da Morel kaže svojoj kćeri: "Ja tako hoću!" Ali on je to izgovorio glasom prožetim tolikom očinskom blagošću, da Julija ne smede da pođe ni koraka dalje.

Ona ostade na istom mestu, uspravna, nema i nepomična. Trenutak kasnije vrata se ponovo otvoriše, ona oseti kako je zagrliše dve mišice i kako se nečija usta priljubiše na njeno čelo.

Ona diže oči i uskliknu radosno.

— Maksimilijane, brate moj! — uzviknu ona.

Na taj uzvik gospođa Morel dotrča i baci se u naručje svome sinu.

— Majko, — reče mladić pogledajući čas u gospođu Morel čas u njenu kćer… — šta ima novo, i šta se to događa? Vaše pismo me je prestrašilo, te sam dojurio odmah.

— Julija, — reče gospođa Morel dajući znak mladiću — idi i kaži ocu da je Maksimilijan baš sad stigao.

Devojka istrča iz sobe, ali na prvoj stepenici naiđe na jednog čoveka koji je držao neko pismo u ruci.

— Niste li vi gospođica Julija Morel? — reče taj čovek sa vrlo izrazitim italijanskim naglaskom.

— Jesam, gospodine, — odgovori Julija mucajući. — Ali šta hoćete vi od mene? Ja vas ne poznajem.

— Pročitajte ovo pismo — reče čovek pružajući joj jedno pisamce.

Julija se ustezala.

— Tiče se spasenja vašega oca — reče glasnik.

Devojka mu istrže pismo iz ruku.

Zatim ga naglo otvori i pročita:

Otidite još ovog trenutka u Mejlanske aleje, uđite u kuću broj 15, zatražite od vratarke ključ sobe na petom spratu, uđite u tu sobu, uzmite sa kamina jednu pletenu kesu od crvene svile i odnesite tu kesu svome ocu.

Važno je da je on dobije pre jedanaest sati. Obećali ste da ćete mi se slepo pokoravati, te vas podsećam na vaše obećanje.

Sindbad Moreplovac

Devojka uzviknu radosno, podiže pogled, potraži, da bi ga ispitala, čoveka koji joj je predao to pismo; ali je on bio iščezao.

Ona tada ponovo spusti pogled na pismo da ga pročita još jedanput i vide da je na kraju nešto dopisano. Ona pročita:

Važno je da izvršite ovaj nalog lično i potpuno sama. Ako dođete u društvu s nekim, ili ako neka druga osoba dođe umesto vas, vratar će odgovoriti da ne razume šta sve to znači.

Ovaj dopisani deo rashladi mnogo devojčinu radost. Da nije tu bilo kakve opasnosti? Da li joj to nije nameštena neka zamka? Zbog svoje bezazlenosti, ona nije znala kakvim se opasnostima može izložiti devojka njenih godina, ali nije ni potrebno da poznajemo opasnost da bi smo se nje bojali; možemo čak zapaziti da nam baš nepoznate opasnosti ulivaju najveći strah.

Julija se dvoumila, te odluči da pita nekoga za savet.

Ali, iz nekog čudnog osećanja, ona se ne obrati ni svojoj majci ni svome bratu, nego Emanuelu.

Ona siđe i ispriča mu šta joj se dogodilo onoga dana kada je zastupnik firme Tomson i Frenč bio došao njenom ocu, opisa mu susret na stepenicama, ponovi mu obećanje koje je dala i pokaza mu pismo.

— Treba da idete tamo, gospođice, — reče Emanuel.

— Da idem tamo? — prošapta Julija.

— Da, ja ću poći s vama.

— Ali zar niste videli da treba da idem sama? — reče Julija.

— Pa i bićete sami, — odgovori mladić — a ja ću vas čekati na uglu Muzejske ulice; no ako se zadržite tamo toliko da se ja zabrinem, onda ću doći k vama i, kažem vam, teško onima za koje mi budete rekli da su vam učinili nešto nažao!

— Znači, Emanuele, — nastavi neodlučno devojka — vi smatrate da treba da se odazovem ovom pozivu?

— Da. Zar vam donosilac toga pisma nije kazao da se tiče spasenja vašeg oca?

— Ali najzad, Emanuele, kakva mu to opasnost preti? — zapita devojka.

Emanuel se za trenutak dvoumio, ali želja da privoli devojku odjednom i bez odlaganja, pobedi u njemu.

— Čujte, — reče on — danas je peti septembar, zar ne?

— Jeste.

— Danas, u jedanaest sari, vaš otac treba da isplati oko trista hiljada franaka.

— Da, to znamo.

— E, vidite, — reče Emanuel — a on u kasi nema ni petnaest hiljada.

— Pa šta će se onda dogoditi?

— Dogodiće se to da, ako danas, pre jedanaest sati, vaš otac ne nađe nekoga ko bi mu pritekao u pomoć, u podne će vaš otac biti primoran da izjavi da je bankrot.

— O, hajdemo! Hajdemo! — uzviknu devojka odvlačeći mladića sa sobom.

Za to vreme je gospođa Morel sve ispričala svome sinu.

Mladić je dobro znao da su posle uzastopnih nesreća koje su zadesile njegovog oca bile uvedene velike promene u kućnim rashodima; ali on nije znao da se dotle došlo.

Bio je poražen.

Zatim odjednom jurnu iz sobe, pope se brzo uz stepenice, jer je mislio da je njegov otac u svojoj kancelariji, ali je uzalud kucao na vrata.

Dok je još bio pred vratima kancelarije, on ču kako se otvaraju vrata od stana, okrete se i vide svoga oca. Umesto da se popne pravo u svoju kancelariju, gospodin Morel se bio vratio u svoju sobu i tek je sad izlazio iz nje.

Gospodin Morel uzviknu iznenađeno kad ugleda Maksimilijana, jer nije znao za mladićev dolazak. On ostade nepomično na istom mestu, stežući levom mišicom nekakav predmet koji je bio sakrio ispod svog dugačkog kaputa.

Maksimilijan žurno siđe niz stepenice i obisnu se o vrat svome ocu; ali se odjednom otrže, ostavivši samo svoju desnu ruku naslonjenu na grudi svoga oca.

— Oče, — reče on pobledevši kao smrt — zašto imate par pištolja pod kaputom?

— Oh! Eto onoga čega sam se bojao! — reče Morel.

— Oče, oče! Za ime boga, — uzviknu mladić — čemu to oružje?

— Maksimilijane, — odgovori Morel gledajući pravo u oči svoga sina — ti si čovek, i to častan čovek; hodi, kazaću ti.

I Morel se pope čvrstim korakom u svoju kancelariju, dok je Maksimilijan išao za njim posrćući.

Morel otključa vrata i ponovo ih zaključa kad njegov sin uđe; zatim prođe kroz predsoblje, priđe pisaćem stolu, spusti pištolje na kraj stola i pokaza prstom svome sinu jedan otvoren registar.

U tom registru bilo je ubeleženo tačno stanje njegove imovine.

Morel je imao da plati kroz pola sata dvesta osamdeset i sedam hiljada i pet stotina franaka.

A on je imao svega petnaest hiljada i dvesta pedeset i sedam franaka.

— Čitaj! — reče Morel.

Mladić pročita i ostade za trenutak kao gromom poražen. Morel nije govorio ni reči; jer šta bi mogao reći da izmeni neumitnu presudu cifara!

— I vi ste sve učinili, oče, — reče mladić posle kratkog vremena — da biste se suprotstavili toj nesreći?

— Jesam — odgovori Morel.

— Ne računate ni na kakvu uplatu?

— Ni na kakvu.

— Iscrpli ste sve svoje mogućnosti?

— Sve.

— A kroz pola sata — reče Maksimilijan potmulim glasom — naše će ime biti obeščašćeno!

— Krv pere sramotu! — reče Morel.

— Imate pravo, oče i ja vas razumem.

Zatim pruži ruku prema pištoljima i reče:

— Jedan je za vas, a drugi za mene. Hvala!

Morel mu zadrža ruku.

— A tvoja majka .. a tvoja sestra… ko će se o njima brinuti?

Drhtaj jeze pređe kroz celo mladićevo telo.

— Oče, — reče on — pomislite da mi vi kažete da živim?

— Jeste, ja ti to kažem, — nastavi Morel — jer je to tvoja dužnost. Ti si staložena i čvrsta duha, Maksimilijane… Maksimilijane… Maksimilijane, ti nisi običan čovek; ja ti ništa ne naređujem, ja te ništa ne primoravam, samo ti kažem: ispitaj svoj položaj kao da si ti u njemu stranac, pa ga sam oceni.

Mladić je kratko vreme razmišljao, a zatim mu oči dobiše izraz uzvišene smirenosti; samo, on jednim laganim i tužnim pokretom skide svoje epolete, oznake svoga čina.

— U redu, — reče on pružajući ruku Morelu — umrite spokojno, oče! Ja ću živeti.

Morel kroči da obgrli kolena svoga sina. Maksimilijan ga privuče k sebi, te su njihova dva plemenita srca kucala za trenutak jedno o drugo.

— Ti znaš da ja za sve to nisam ništa kriv? — reče Morel.

— Ja znam, oče, da ste vi najčestitiji čovek koga sam ikada upoznao.

— Dobro, sve je rečeno. A sada se vrati svojoj majci i svojoj sestri.

— Oče, — reče mladić savijajući koleno — blagoslovite me!

Morel obuhvati glavu svoga sina obema rukama, privuče je sebi, pa pritište nekoliko puta svoje usne na nju, govoreći:

— Oh, da, da! Blagosiljam te u svoje ime i u ime triju pokoljenja besprekornih ljudi. Čuj, šta oni kažu mojim glasom: zgradu koju je nesreća razorila, proviđenje može ponovo ozidati. Kad budu videli da sam umro ovakvom smrću, i najneumoljiviji ljudi imaće samilosti prema tebi; tebi će možda odobriti rokove koje su meni odbili; onda se potrudi da se reč "nečastan" ne izgovori; baci se na posao, radi, mladiću, bori se žarko i hrabro: živite, ti, tvoja majka i tvoja sestra najskromnije, da bi se iz dana u dan imovina onih kojima sam dužan uvećavala i cvetala u tvojim rukama. Pomisli kako će biti divan, veliki, svečan dan povraćaja časti, onaj dan kada ćeš u ovoj istoj kancelariji reći: moj otac je umro, jer nije mogao učiniti ono što ja činim danas; ali je on umro spokojno i smireno, jer je na samrti znao da ću ja to učiniti.

— Oh, oče, oče, — uzviknu mladić — kad biste ipak mogli živeti!

— Ako bih ostao živ, onda bi sve bilo drukčije; interesovanje javnosti pretvorilo bi se u sumnju, a sažaljenje u ogorčenost; ako bih ostao živ, ja bih bio samo čovek koji je prekršio datu reč, koji nije izvršio svoje obaveze, jednom rečju bio bih samo bankrot. Naprotiv, ako umrem, pomisli, Maksimilijane, da bi moje mrtvo telo bilo samo telo jednog nesrećnog čoveka. Ako bih bio živ, moji najbolji prijatelji izbegavali bi moj dom; ako umrem, ceo Marselj će me plačući ispratiti do moje večne kuće; ako bih ostao živ, ti bi se stideo moga imena, a ako umrem, ti bi digao glavu i rekao:

"— Ja sam sin onoga koji se ubio zato što je prvi put u svom životu bio primoran da izneveri svoju reč."

Mladić zajeca, ali kao da se bio pomirio sa sudbinom. Sada je po drugi put osetio, ne svojim srcem, već svojim umom, a tako mora biti.

— A sada me — reče Morel — ostavi samog i potrudi se da udaljiš žene.

— Zar nećete da se još jedanput vidite s mojom sestrom? — zapita Maksimilijan.

U tom susretu skrivala se mladićeva poslednja i potajna nada, zato je to i predložio. Ali gospodin Morel zavrte glavom.

— Ja sam se s njom video jutros — reče on — i oprostio sam se.

— Nemate li možda nekakvu posebnu preporuku da mi ostavite, oče? — zapita Maksimilijan izmenjenim glasom.

— Imam, sine, jednu preporuku koja treba da ti bude sveta.

— Recite, oče.

— Firma Tomson i Frenč je jedina imala sažaljenja prema meni, možda iz čovečnosti, možda iz sebičnosti, ali nije moje da čitam u srcima ljudi. Njen zastupnik, onaj koji će kroz deset minuta doći da naplati iznos jedne menice od dvesta osamdeset i sedam hiljada i pet stotina franaka, neću reći odobrio mi je, nego mi je sam ponudio tri meseca roka. Neka ta firma bude najpre isplaćena, sine, i neka ti taj čovek bude svetinja.

— Da, oče, — reče Maksimilijan.

— A sad još jednom, zbogom! — reče Morel. — Idi, idi, potrebno mi je da budem sam. Naći ćeš moj testament u pisaćem stolu u mojoj sobi za spavanje.

Mladić je i dalje stojao nepokretno, jer je imao samo snage da nešto poželi, ali ne i da to izvrši.

— Slušaj, Maksimilijane, — reče mu otac — zamisli da sam ja vojnik kao ti, pa da sam dobio naređenje da osvojim neki šanac, a da ti znaš da ću poginuti pri tom osvajanju, zar mi ti ne bi rekao ono što si mi rekao maločas: "Učinite to, oče, jer biste se obeščastili kad biste ostali, a bolja je i smrt nego sramota!"

— Da, da — reče mladić — tako je.

Pa grčevito steže Morela u naručje i reče:

— Učinite to, oče.

I izjuri iz kancelarije.

Kad njegov sin iziđe, Morel je za trenutak stojao i gledao ukočeno u vrata; zatim pruži ruku, napipa vrvcu zvonceta i zazvoni.

Posle malo pojavi se Kokles.

To više nije bio onaj čovek; ta tri dana koja su mu pokazala istinu, slomila su ga. Pomisao da će firma Morel obustaviti plaćanja, pogrbila ga je više nego što bi to učinilo još dvadeset godina života.

— Dobri moj Koklese, — reče Morel glasom čiji bi prizvuk bilo nemogućno opisati — ti ćeš ostati u predsoblju. Kad dođe onaj gospodin što je već jednom bio ovde pre tri meseca, znaš, onaj zastupnik firme Tomson i Frenč, ti ćeš ga prijaviti.

Kokles ne odgovori ništa; on samo klimnu glavom, otide u predsoblje i sede, pa očekivaše.

Morel se ponovo sruči na stolicu; oči mu skretoše ka časovniku: ostajalo mu je još sedam minuta, i to je sve. Skazaljka je išla neverovatno brzo; činilo mu se da vidi kako se kreće.

Ono što se dogodilo tada, toga poslednjeg trenutka, u duši toga čoveka koji je trebalo, iako još mlad, posle jednog rasuđivanja koje je možda bilo pogrešno ali je barem izgledalo pravilno, da se rastane od svega što je na ovom svetu najviše voleo, koji je uživao sve prijatnosti porodičnog života, — nemogućno je iskazati. Da bi se to pojmilo, trebalo je videti njegovo čelo obliveno znojem, no ipak smireno, njegove oči pune suza, no ipak podignute k nebu.

Skazaljka je i dalje išla, a pištolji su bili napunjeni. On ispruži ruku, uze jedan od njih i prošapta ime svoje kćeri.

Zatim ostavi to smrtonosno oružje, uze pero i napisa nekoliko reči.

Činilo mu se tada da se nije dovoljno oprostio sa svojim ljubimčetom.

Zatim se okrete ka časovniku; sad više nije računao na minute nego na sekunde.

Ponovo uze pištolj, upola otvorenih ustiju i očiju uprtih u skazaljku; zatim uzdrhta od caktanja koje sam proizvede odapinjući oroz.

U tom trenutku još hladniji znoj obli mu čelo, a još smrtnija strepnja steže mu srce.

On ču kako šarke na stepenišnim vratima škripnuše.

Zatim se otvoriše vrata njegove kancelarije.

Časovnik je baš trebalo da odzvoni jedanaest sati.

Morel se ne okrete, jer je očekivao da Kokles kaže: "Zastupnik firme Tomson i Frenč".

I on prinese pištolj svojim ustima…

Odjednom ču jedan krik: bio je to glas njegove kćeri.

On se okrete i ugleda Juliju. Pištolj mu ispade iz ruku.

— Oče! — uzviknu devojka sva zadihana i gušeći se od radosti. — Spaseni ste! Spaseni!

I ona mu se baci u naručje, dižući rukom jednu pletenu kesu od crvene svile.

— Spasen! Dete moje! — reče Morel. — Šta hoćeš time da kažeš?

— Jeste, spasen! Pogledajte, pogledajte! — reče devojka. Morel uze kesu i uzdrhta, jer ga jedna nejasna uspomena podseti da je taj predmet nekada bio njegov.

Na jednoj strani bila je menica na dvesta osamdeset i sedam hiljada i pet stotina franaka.

Menica je bila isplaćena.

Na drugoj strani bio je jedan dijamant veliki koliko orah, sa ovim rečima ispisanim na parčencetu pergamenta: "Julijin miraz".

Morel prevuče rukom preko čela, jer je verovao da sanja.

Tog trenutka časovnik odzvoni jedanaest časova. Učini mu se da to zvonjenje podrhtava tako kao da svaki udarac čeličnog čekića odzvanja na njegovom srcu.

— Hajde, kćeri moja, — reče on — objasni mi. Gde si našla ovu kesu?

— U jednoj kući u Mejlanskim alejama, broj 15, na kaminu jedne bedne sobice na petom spratu.

— Ali — uzviknu Morel — ta kesa nije tvoja!

Julija pruži svome ocu pismo koje je dobila toga jutra.

— I ti si išla sama u tu kuću? — reče Morel pošto ga pročita.

— Emanuel je pošao sa mnom, oče. Trebalo je da me sačeka na uglu Muzejske ulice; ali, čudnovato, kad sam se vratila, njega tamo nije više bilo.

— Gospodine Morele! — uzviknu jedan glas na stepenicama. — Gospodine Morele!

— To je njegov glas! — reče Julija.

U isti mah Emanuel uđe, sav unezveren u licu od radosti i uzbuđenja.

— Faraon! — uzviknu on — Faraon!

— Kako? Faraon! Jeste li poludeli, Emanuele? Znate dobro da je on propao.

— Faraon! Gospodine, objavljen je dolazak Faraona; Faraon ulazi u pristanište.

Morel se opet sruči na stolicu, jer ga je snaga izdavala; njegov um je odbijao da svrsta taj niz neverovatnih, nečuvemh, basnoslovnih događaja.

Ali tada uđe i njegov sin.

— Oče, — uzviknu Maksimilijan — zašto ste govorili da je Faraon propao? Obalska straža je objavila njegov dolazak, i on baš sad ulazi u pristanište.

— Prijatelji, — reče Morel — ako je to tačno, onda bi trebalo poverovati da je to neko božansko čudo! Nemogućno! Nemogućno!

Ali bilo je nešto što je bilo stvarno a isto toliko neverovatno, a to je ova kesa koju je držao u svojim rukama, ova isplaćena menica, ovaj velelepni dijamant.

— Ah, gospodine, — reče sad i Kokles — šta vam to znači Faraon?

— Hajdemo, deco, — reče Morel ustajući — hajdemo da vidimo, i neka nam se bog smiluje ako je lažna vest.

Siđoše; na sredini stepenica čekala je gospođa Morel, jer jadna žena nije smela da se popne gore. Začas su bili na Kanebijeri. Gomila sveta bila je na pristaništu. Čitava ta gomila otvori se pred Morelom.

— Faraon! Faraon! — govorili su glasovi sa svih strana.

I zaista, čudesna, nečuvena stvar: naspram kule svetog Jovana, jedna lađa na čijem je zadnjem delu bilo ispisano belim slovima Faraon (Morel i sin iz Marselja), potpuno istog izgleda kao pređašnji Faraon, i natovarena kao i on purpurnom bojom i indigom, bacala je kotvu i savijala jedra. Na zapovedničkom mostu je kapetan Gomer izdavao naređenja, a vođa posade Penlon davao je neke znake gospodinu Morelu.

Nije se više u to moglo sumnjati: čula su to dokazivala, a taj dokaz potkrepljivalo je deset hiljada osoba.

Dok su se Morel i njegov sin grlili na pristaništu uz pljesak i klicanje čitave varoši, koja je bila svedok toga čuda, jedan čovek, čije je lice upola bilo pokriveno crnom bradom, i koji je, sakriven iza jedne stražarske kućice posmatrao razneženo taj prizor, prošapta ove reči:

— Budi srećan, čoveče plemenita srca; budi srećan zbog svega dobra što si ga učinio i što ćeš još učiniti; i neka moja zahvalnost ostane skrivena kao što je bilo i tvoje dobročinstvo.

I sa osmejkom koji je odavao radost i zadovoljstvo, on napusti zaklon u kome se bio sakrio, a niko i ne obrati pažnju na njega, toliko je svak bio zauzet tim događajem. On siđe niz jedne od onih malih stepenica što služe za iskrcavanje i doviknu triput:

— Jakopo! Jakopo! Jakopo!

Tada mu jedan čamac priđe, primi ga i odveze do jedne raskošno opremljene jahte, na čiju palubu on skoči lako kao mornar. Odatle još jednom pogleda na Morela, koji se plačući rukovao srda čno sa svom tom svetinom i zahvaljivao rastrojenim pogledom tome neznanom dobrotvoru koga kao da je tražio po nebu.

— A sada — reče nepoznati čovek — zbogom, dobroto, čovečnosti, zahvalnosti… Zbogom svima osećanjima koja vesele ljudsko srce! Ja sam bio zauzeo mesto proviđenja da bih nagradio dobre ljude… Neka mi bog osvete ustupi svoje mesto da kaznim zle!

I posle tih reči on dade jedan znak, a jahta, kao da je čekala samo na taj znak, zaplovi odmah morem.

10. ITALIJA — SINDBAD MOREPLOVAC

Početkom godine 1838. nalazila su se u Firenci dva mladića iz najotmenijeg pariskog društva; jedan je bio vikont Albert od Morserfa, a drugi baron Franc od Epineja. Oni su se bili dogovorili da odu te godine o karnevalu u Rim, gde bi Franc, koji je već skoro četiri godine boravio u Italiji, poslužio Albertu kao vođa.

Međutim, kako nije baš prosta stvar provesti karneval u Rimu, a naročito kad čovek ne želi da spava na Narodnom trgu ili na Kampo Vačinu, oni su pisali gazda Pastriniju, sopstveniku hotela "London" na Španskom trgu i zamolili ga da im zadrži ugodan stan.

Gazda Pastrini odgovori da im može staviti na raspoloženje samo još dve sobe i jednu umivaoniou na drugom spratu, koje im je nudio za skromnu cenu od jednog zlatnika dnevno. Oba mlada čoveka pristadoše; zatim, da bi iskoristio vreme koje mu je preostalo, Albert otputova u Napulj. Što se tiče Franca, on ostade u Firenci.

Pošto je uživao neko vreme u životu što ga pruža grad Medičija; pošto se našetao po onom zemaljskom raju što ga zovu Kašine; pošto je bio priman kod onih štedrih domaćina koji služe ma čast Firenci, pade mu na pamet, pošto je već ranije video Korziku, tu kolevku Bonaparte, da ide da poseti ostrvo Elbu, to slavno Napoleonovo privremeno odmaralište.

I tako jedne večeri odveza on jednu barketu od gvozdene alke kojom je bila pričvršćena za Livornsko pristanište, leže na njeno dno uvijen u svoj ogrtač i reče barkarima samo ove reči: "Na ostrvo Elbu!"

Barka napusti pristanište kao što morska ptica napušta svoje gnezdo, i sutradan iskrca Franca u Portoferaju.

Franc prođe svim tragovima koje su koraci onoga diva ostavili za sobom, pređe na drugu stranu ostrva i ukrca se u Marčijani.

Dva sata pošto je napustio kopno, on ponovo zakorači na njega da se iskrca u Pijanozi, gde su ga očekivala, bar kako se tvrdilo, beskrajna jata crvenih jarebica.

Lov je bio neuspešan. Franc s teškom mukom ubi nekoliko mršavih jarebica, te kao i svaki lovac koji se uzalud zamarao, ponovo se ukrca u barku prilično zlovoljan.

— Ah, kad bi Vaša preuzvišenost htela, — reče mu gazda barke — imala bi dobar lov!

— A gde to?

—Vidite li ono ostrvo? — nastavi gazda pružajući prst prema jugu i pokazujući jednu kupastu masu koja se dizala iz mora obojena najlepšom čivitnom bojom.

— Pa koje je to ostrvo? — zapita Franc.

— Ostrvo Monte Kristo — odgovori Livornjanin.

— Ali ja nemam odobrenja da lovim na tom ostrvu.

— Vašoj preuzvišenosti to nije ni potrebno, jer je ostrvo pusto.

— E, zaista, — reče mladić — pusto ostrvo usred Sredozemnog mora, to je zanimljivo.

— A nije ni čudo što je pusto, preuzvišenosti. To ostrvo je gomila stena i na čitavoj njegovoj površini nema možda nijednog jutra obradive zemlje,

— A kome pripada to ostrvo?

— Toskani.

— Na kakvu bih divljač tamo naišao?

— Na hiljade divljih koza.

— Koje se hrane ližući stene! — reče Franc s nepoverljivim osmehom.

— Ne, nego brsteći vres, mirte i mastiku, koji rastu između njih.

— Ali gde bih prenoćio?

— Na kopnu u pećinama, ili u barki u vašem ogrtaču. Uostalom, ako Vaša preuzvišenost hoće, mogli bismo otputovati odmah posle lova; Vaša preuzvišenost zna da mi jedrimo isto tako dobro noću kao i danju, a ako ne možemo jedriti, imamo vesla.

Kako je Francu preostajalo još dosta vremena do sastanka sa svojim drugom i kako nije više morao da se brine o stanovanju u Rimu, on prihvati taj predlog da nadoknadi štetu iz svog prvog lova.

Posle njegovog potvrdnog odgovora, mornari izmenjaše među sobom nekoliko reči šapatom.

— Šta je? — zapita on — šta ima novo? Da se nije pojavila neka prepreka?

— Nije — nastavi gazda. — Ali moramo da upozorimo Vašu preuzvišenost da je ostrvo pod zabranom.

— Šta mu to znači?

— To znači, pošto je ostrvo Monte Kristo nenastanjeno, te služi ponekad kao pristajalište krijumčarima i gusarima koji dolaze sa Korzike, Sardinije ili iz Afrike, da ćemo ako ma kakav znak oda naše bavljenje na tom ostrvu, biti primorani da po povratku u Livorno izdržimo karantin od šest dana.

— Vraga! Pa to je onda nešto drugo! Šest dana! Taman koliko je bogu trebalo da stvori svet. To je prilično dugo, momci.

— Ali ko će kazati da je Vaša preuzvišenost bila na Monte Kristu?

— O, zacelo, neću ja! — uzviknu Franc.

— A ni mi — rekoše mornari.

— Onda idemo na Monte Kristo.

Gazda naredi pripremu, pa okretoše ka ostrvu, i barka zaplovi k njemu.

Franc pričeka da se taj posao završi, pa kad pođoše tim novim pravcem, kad se jedro nadu od vetra i četiri mornara ponovo zauzeše svoja mesta, tri na kljunu a jedan na krmi, on nastavi razgovor.

— Dragi moj Gaetano, — reče on gazdi — vi mi maločas rekoste, čini mi se, da ostrvo Monte Kristo služi kao sklonište gusarima, a to mi izgleda sasvim drukčija divljač nego što su koze.

— Jeste, Vaša preuzvišenosti, istina je.

— Ja sam znao da postoje krijumčari, ali sam mislio da posle zauzeća Alžira i uništenja tamošnjeg namesništva, gusari postoje sad samo u romanima Kupera i kapetana Merijeta.

— E, Vaša preuzvišenost je pogrešno mislila, jer je sa gusarima isti slučaj kao i sa drumskim razbojnicima, koji su tobože potamanjeni za pape Lava XII, a koji, međutim, zaustavljaju svakog dana putnike do samih kapija Rima. Zar niste čuli da je pre nepunih šest meseci francuski otpravnik poslova pri svetoj stolici bio opljačkan na pet stotina koraka od Veletrija?

— Jesam.

— E, pa eto! Kad bi Vaša preuzvišenost stanovala u Livornu kao mi, ona bi čula da se s vremena na vreme govori kako neka lađica natovarena robom ili neka lepa engleska jahta, koju su očekivali u Bastiji, u Porto-Feraju ili Čivita-Vekiji, nije tamo stigla; da se ne zna šta je bilo s njom i da se verovatno razbila o neku stenu. E, vidite, ta stena na koju je naišla, to je neka niska i uzana barka sa posadom od šest do osam ljudi, koji su je iznenadno napali ili opljačkali neke mračne i burne noći iza zavijutka nekog divljeg i nenaseljenog ostrva, kao što razbojnici zaustave i opljačkaju poštanska kola na uglu neke šume.

— Ali najzad, — nastavi Franc i dalje opružen u barci — kako to da se oni kojima se tako što dogodi ne žale, ne prizovu na te gusare osvetu francuske, sardinske ili toskanske vlade?

— Zašto? — reče Gaetano sa osmehom.

— Jeste, zašto?

— Zato što se najpre prenese sa te lađice ili te jahte na barku sve što je vredno; zatim se zavežu noge i ruke posadi, priveže se svakome po jedno đule od dvadeset i četiri funte, načini se rupa u veličini bureta na dnu zaplenjene lađe, popne se na palubu, zatvore se ulazi u donje prostorije, pa se pređe na barku. Posle deset minuta lađa počinje da ječi i stenje, pa postepeno tone. Najpre se zagnjuri jedna strana pa druga; zatim se izdigne, pa se opet zagnjuri, tonući sve više, Odjedanput se razlegne tresak sličan topovskom pucnju: to je vazduh razbio palubu. Tada se lađa uskomeša kao što se koprca davljenik, i pri svakom pokretu postaje sve tromija. Uskoro voda, sabijena u razne šupljine, šikne iz otvora poput vodenih stubova koje kroz svoje nozdrve izbacuje neki džinovski kit. Naposletku pusti i poslednji ropac, obrne se još poslednji put oko sebe, pa utone bušeći u morskim dubinama veliki levak, koji se kovitla kratko vreme, ispunjava se malo-pomalo i naposletku se sasvim izravna, tako da bi posle pet minuta moglo samo božje oko da traži na dnu toga mirnog mora iščezlu lađu.

Razumete li sad — dodade gazda osmehujući se — kako to da se lađa ne vrati u pristanište i zašto posada ne podnosi tužbu?

Da je Gaetano ispričao sve ovo pre nego što je predložio ovaj pohod, verovatno je da bi Franc dobro promislio pre nego što ga preduzme; ali oni su bili već na putu, te mu se činilo da bi bilo kukavički da sad ustukne. On je bio od onih ljudi koji ne srljaju lako u opasnost, ali ako se ta opasnost ispreči pred njih, oni ostaju nepokolebljivo hladnokrvni da se s njom ponesu. Bio je to jedan od onih ljudi mirne volje koji gledaju na neku opasnost u životu samo kao na protivnika u dvoboju; koji predviđaju njegove pokrete, ispituju njegovu snagu; koji ponekad ustuknu da bi odahnuli, ali ne tako često da bi izgledali kukavice; koji jednim pogledom sagledavaju sve povoljne prilike, pa ubiju jednim udarcem.

— Eh! — nastavi on. — Ja sam prošao kroz Siciliju i Kalabriju, plovio sam dva meseca između ostrva u Egejskom moru, a nisam nikad video ni senku nekog razbojnika niti nekog gusara.

— Pa ja nisam ni ispričao sve ovo Vašoj preuzvišenosti zato da bih vas odvratio od vaše namere — reče Gaetano. — Vi ste me pitali, a ja sam vam odgovorio, i to je sve.

— Da, dragi moj Gaetano, razgovor s vama je veoma zanimljiv, pa kako ja želim da u njemu uživam što duže, onda, svejedno, idemo na Monte Kristo.

Međutim, oni su se brzo približavali cilju toga putovanja; duvao je povoljan vetar, te je barka prelazila šest do sedam milja na sat. Ukoliko su se više približavali, utoliko je više izgledalo da se ostrvo izdiže i raste iz mora; a kroz prozračnu atmosferu pri poslednjim sunčevim zracima razaznavala se, kao đulad u slagalištu oružja, gomila stena naslaganih jedne preko drugih, a između njih se videlo kako se crveni vresje i zeleni drveće. Što se tiče mornara, iako su izgledali potpuno mirni, bilo je očevidno da je njihova opreznost bila probuđena i da je njihov pogled ispitivao prostrano ogledalo po kome su klizili i na čijoj se površini videlo samo nekoliko ribarskih barki sa belim jedrima, koje su se ljuljale poput galebova na vrhovima talasa.

Bili su već na samo petnaestak milja od Monte Krista, kad sunce poče da zalazi iza Korzike, čije su planine na desnoj strani ocrtavale na nebu svoju reckavu ivicu. Ta gomila kamenja, poput džina Adamastora, uzdizala se preteći ispred barke, kojoj je zaklanjala sunce, čiji se gornji deo blistao kao zlato. Malo-pomalo tama se dizala iz mora i kao da je gonila ispred sebe taj poslednji odsjaj dana koji će se uskoro ugasiti; i najzad, taj svetli zrak bi oteran do kupastog vrha planine, gde se zadrža za trenutak kao plamena perjanica nekog vulkana. Naposletku, tama, penjući se sve više, preplavi postepeno vrh kao što je preplavila i podnožje, te je sad ostrvo ličilo na neku sivu planinu koja se sve više zamračivala. Posle jednog sata bila je mrkla noć.

Bila je sreća što su se barkari nalazili u onoj oblasti mora po kojoj su redovno plovili i što su poznavali i najmanju stenu u tome toskanskom ostrvu, jer u dubokoj tami koja je obavijala barku, Franc ne bi bio sasvim bezbrižan. Korzika je bila potpuno iščezla, a na ostrvu Monte Kristo se nije više videlo; ali su mornari izgleda imali, kao ris, sposobnost da vide i u mraku, i krmar koji je upravljao barkom nije pokazivao ni najmanje dvoumljenje.

Bio je protekao otprilike jedan sat od sunčevog zalaska kad se Francu učini da vidi na četvrt milja ulevo nekakvu tamnu masu; ali bilo je toliko nemogućno razaznati šta je to, da on ne reče ništa, jer se bojao da ne izazove veselost kod svojih mornara ako bi za nekoliko talasastih oblaka pomislio da je kopno. Ali se tada odjednom pojavi neka velika svetlost na obali; zemlja je i mogla da liči na oblak, ali ona vatra nije bila neka atmosferska pojava.

— Kakva je ona svetlost? — zapita on.

— Pst! — reče gazda. — To je neka vatra.

— Ali vi ste rekli da je ostrvo nenastanjeno?

— Ja sam rekao da na njemu nema stalnih stanovnika, ali sam rekao da ono služi kao pristajalište za krijumčare.

— I za gusare.

— I za gusare — reče Gaetano ponavljajući Francove reči. — Zato sam i naredio da prođemo pored ostrva, jer, kao što vidite, vatra je sada iza nas.

— Ali meni se čini — nastavi Franc — da je ta vatra više razlog za spokojstvo nego za zabrinutost; jer ljudi koji bi se bojali da ih neko ne vidi ne bi upalili tu vatru.

— O, to ništa ne znači— reče Gaetano. — Kad biste u ovom mraku mogli da osmotrite položaj ovog ostrva, videli biste da se ta vatra ne može videti ni s kopna ni iz Pijanoze, nego samo sa pučine.

— Znači, vi se bojite da nam ta vatra možda nagoveštava neko neprijatno društvo?

— Treba proveriti — nastavi Gaetano očiju neprestano uprtih u onu zemaljsku zvezdu.

— A kako se to može proveriti?

— Sad ćete videti.

Posle ovih reči Gaetano se posavetova sa svojim drugovima, pa posle pet minuta raspravljanja okretoše u tišini jedro tako da se za tren oka barka okrete na suprotnu stranu. Tada pođoše natrag istim putem koji su maločas prešli, i posle nekoliko trenutaka otkako su promenili pravac vatra iščeze, zaklonjena nekom uzvišicom.

Tada krmar pomoću krme dade drugi pravac barci, koja se vidno približavala ostrvu, te je uskoro bila udaljena od njega samo pedesetak koraka.

Gaetano spusti jedro i barka se zaustavi.

Sve je to izvršeno u najvećoj tišini, a i inače, otkako su promenili pravac, nijedna reč nije bila izgovorena u barci.

Gaetano, koji je i predložio ovaj pohod, bio je primio na sebe i svu odgovornost. Četvorica mornara nisu spuštala pogled s njega dok su pripremali vesla i očevidno se spremali da veslaju snažno, što usled mraka nije bilo teško.

Što se tiče Franca, on je pregledao svoje oružje sa onom hladnokrvnošću koja nam je već poznata. Imao je dve dvocevke i jedan karabin; on ih napuni, pregleda ognjila, pa zatim počeka.

Za to vreme je gazda zbacio sa sebe svoj kišni ogrtač i košulju, pritegao pantalone oko pojasa, pa kako je već bio bos, nije imao da skida ni cipele ni čarape. Kad se nađe tako odeven, ili, bolje reći neodeven, on stavi prst na usne da bi tim znakom pokazao da treba da vlada najdublja tišina, pa se spusti u vodu i zapliva prema obali toliko oprezno, da je bilo nemoguće čuti ma i najmanji šum. Samo se po fosforescentnoj brazdi koju su stvarali njegovi pokreti moglo ići za njim.

Uskoro i te brazde nestade; bilo je jasno da je Gaetano stigao do obale.

Svi su na brodiću ostali nepomični pola sata, a posle toga videše kako se pri obali ponovo pojavi ona svetla brazda i poče da se približuje barci. Posle jednog trenutka, i sa dva zamaha ruku, Gaetano stiže do barke.

— Dakle? — rekoše u isti mah i Franc i četiri mornara.

— Dakle, — reče on — ono su španski krijumčari; sa njima su samo još dva korzikanska razbojnika.

— A šta će ta dva korzikanska razbojnika sa španskim krijumčarima?

— Eh, bože moj, Vaša preuzvišenosti, — nastavi Gaetano glasom dubokog hrišćanskog milosrđa — pa ljudi se moraju pomagati uzajamno. Često se razbojnici osećaju malo pritešnjeni na kopnu od žandarma ili karabinjera, i onda naiđu tamo na neku barku i u toj barci na dobrodušne momke kao što smo mi. Oni dođu da od nas zatraže gostoprimstvo u našoj plovnoj kući. Kako se može odbiti pomoć jednom nesrećniku koga progone! Mi ga primamo, pa radi veće sigurnosti otplovimo na pučinu. To nas ništa ne staje, a spasava život, ili bar slobodu, jednome od naših bližnjih, koji nam se u zgodnoj prilici oduži za uslugu koju smo mu mi učinili time što nam pokaže neko zgodno mesto gde možemo da iskrcamo našu robu a da nas ne uznemiravaju radoznalci.

— A, tako dakle! — reče Franc. — Znači da ste i vi samo pomalo krijumčar, dragi moj Geatano?

— Eh, šta ćete, Vaša preuzvišenosti! — reče on sa osmehom koji je nemoguće opisati. — Bavimo se pomalo svačim, jer se mora živeti.

— Znači da ste u prijateljstvu s ljudima koji u ovom trenutku borave na Monte Kristu?

— Pa tako nešto. Mi lađari, mi smo vam kao slobodni zidari: raspoznajemo se po izvesnim znacima.

— I vi mislite da se nemamo čega bojati ako se i mi iskrcamo?

— Baš ničega; krijumčari nisu pljačkaši.

— Ali ona dva korzikanska razbojnika… — nastavi Franc proračunavajući unapred sve moguće opasnosti.

— Eh, bože moj! — reče Gaetano. — Nisu oni krivi što su razbojnici, nego su krive vlasti.

— Kako to?

— Pa dabome! Njih progone zato što su uštavili jednu kožu, ništa drugo; kao da Korzikancu nije u krvi da se sveti!

— Šta podrazumevate vi pod tim uštavili jednu kožu? Izvršili razbojništvo nad nekim? — reče Franc nastavljajući svoje ispitivanje.

— Ja podrazumevam da su ubili jednog neprijatelja, — prihvati gazda — a to je nešto sasvim drugo.

— E, pa onda hajdemo da potražimo gostoprimstvo kod krijumčara i razbojnika — reče mladić. — Mislite li da će nam ga dati?

— Bez svake sumnje.

— Koliko ih je.

— Četiri, Vaša preuzvišenosti, i dva razbojnika što čini svega šest.

— E, pa i nas je toliko; mi smo čak, u slučaju da ta gospoda pokažu neke rđave namere, jednake snage, pa prema tome u stanju smo da im se suprotstavimo. Dakle, i poslednji put kažem: hajdemo na Monte Kristo.

— Da, preuzvišeriosti; ali ćete nam valjda dopustiti da preduzmemo izvesne mere predostrožnosti?

— Kako da ne, dragi moj! Budite mudri kao Nestor a oprezni kao Odisej. Ne samo da vam to dopuštam, nego vam i savetujem da to učinite.

— E, onda, mir! — reče Gaetano.

Svi ućutaše.

Za čoveka koji je, kao Franc, posmatrao sve stvari sa pravilnog gledišta, njegov položaj, iako nije bio opasan, ipak je bio pnlično ozbiljan. On se sad nalazio u najdubljoj tami, daleko od sveta, nasred mora, sa lađarima koje nije poznivao i koji nisu imali nikakvog razloga da mu budu odani; koji su znali da on ima u svom pojasu nekoliko hiljada franaka i koji su već deset puta, ako ne sa zavišću a ono bar sa radoznalošću, razgledali njegovo oružje, koje je bilo veoma lepo. Pored toga, trebalo je da se uskoro iskrca, bez ikakve druge pratnje osim tih ljudi, na jedno ostrvo koje je nosilo vrlo pobožno ime, ali koje kao da nije obećavalo Francu dugo gostoprimstvo sem onakvog kakvo je Golgota ukazala Hristu, zahvaljujući njegovim krijumčarima i njegovim razbojnicima. Zatim ona priča o potopljenim lađama koja mu se danju učinila preterana, izgledala mu je sad noću verovatnija. I zato, nalazeći se tako između tih dveju možda izmišljenih opasnosti, on nije te ljude puštao iz očiju, niti svoju pušku iz ruku.

Međutim, barkari su ponovo digli jedra i ponovo pošli istom brazdom koju su načinili kada su dolazili i vraćali se. Kroz tamu je Franc, već malo naviknut na mrak, nazirao oblik toga granitnog diva duž koga je barka išla; zatim najzad, kad ponovo minuše ugao jedne stene, on ugleda vatru koja je sad svetlela jače nego ranije, i oko te vatre pet do šest ljudi kako su sedeli.

Odsjaj vatre pružio se na stotinu metara po moru. Gaetano prođe duž te svetlosti, ali tako da je barka uvek bila u neosvetljenom delu; zatim, kad ona dođe sasvim naspram vatre, on je okrete pravo k njoj i uđe odvažno u njen svetli krug, pa zapeva jednu ribarsku pesmu pevajući je sam, dok su njegovi drugovi samo prihvatili pripev u horu.

Posle prve reči te pesme, ljudi što su sedeli oko vatre ustadoše i priđoše pristajalištu, očiju uprtih u barku, upinjući se očigledno da procene njenu snagu i da pogode njene namere. Uskoro zatim oni kao da je behu dovoljno ocenili, te odoše, izuzev jednoga, koji je i dalje stojao na obali, i ponovo sedoše oko vatre na kojoj se peklo celo jedno jare.

Kad barka stiže na dvadesetak koraka od kopna, čovek što je bio na obali učini nesvesno svojim karabinom pokret kao stražar kad očekuje patrolu i uzviknu "Ko ide?" na sardinskom narečju.

Franc mirno zape oba oroza svoje dvocevke.

Gaetano tada izmenja s tim čovekom nekoliko reči od kojih putnik ne razumede ništa, ali koje su se zacelo njega ticale.

— Da li Vaša preuzvišenost hoće da kaže svoje ime, ili da ostane nepoznato? — zapita gazda.

— Moje im je ime zacelo potpuno nepoznato, te im recite prosto — prihvati Franc — da sam Francuz koji putuje radi zabave.

Kad Gaetano prenese ovaj odgovor, stražar naredi jednom od ljudi koji su kraj vatre, a ovaj se odmah diže i iščeze među stenama.

Nastade tišina. Izgledalo je da svako misli na svoje poslove: Franc na svoje iskrcavanje, mornari na svoja jedra, krijumčari na svoje jare; ali usred te prividne ravnodušnosti, motrili su jedan na drugog.

Čovek koji se beše udaljio pojavi se odjedanput na suprotnoj strani od one kuda je bio iščezao. On glavom dade znak stražaru, koji se okrete njima i samo izgovori ove reči: S'accommodi!

Italijanski izraz s'accommodi ne može se tačno prevesti, jer on u isti mah znači: hodite uđite, budite dobrodošli, budite kao kod svoje kuće, vi ste ovde gospodar. To je kao onaj turski izraz u Molijerovom komadu koji je svojim mnogobrojnim značenjima onoliko začudio građanina koji je postao plemić.

Mornari nisu čekali da im se dvaput kaže, te sa četiri zamaha vesala barka dodirnu kopno. Gaetano skoči na žalo, progovori nekoliko reči sa stražarom, pa njegovi drugovi iziđoše jedan po jedan, a naposletku dođe red i na Franca.

On je nosio jednu od svojih pušaka preko ramena, Gaetano je uzeo drugu, a jedan mornar je držao njegov karabin. Njegovo odelo bilo je u isti mah i kao u nekog umetnika i kao u kicoša, te ne pobudi kod domaćina nikakvo podozrenje, pa prema tome ni ma kakvu zabrinutost.

Privezaše barku za obalu, pa pođoše nekoliko koraka da potraže kakvo mesto za prenoćište; ali verovatno da pravac kojim su bili pošli nije bio po volji onom krijumčaru koji je stražario, jer on doviknu Gaetanu:

— Ne tamo, molim vas.

Gaetano promuca nekakvo izvinjenje, pa ne navaljujući više, pođe na suprotnu stranu, dok su dva mornara, da bi mogli da osvetle put, prišli vatri da pripale buktinje.

Pređoše tridesetak koraka pa se zaustaviše, na jednoj poljanici okruženoj sa svih strana stenama u kojima su bila uklesana kao neka sedišta, vrlo slična malim stražarnicama u kojima bi se stražarilo sedeći. Svuda unaokolo raslo je, u pukotinama ispunjenim zemljom, nekoliko patuljastih hrastova i gusti bokori mirte. Franc spusti jednu buktinju i poznade po gomilici pepela da nije on prvi zapazio koliko je to mesto zgodno, i da je zacelo bila jedna od uobičajenih stanica skitačkih posetilaca ostrva Monte Krista.

Ali on sad nije više očekivao neke naročite događaje; jer čim je stao nogom na čvrsto tle, čim je video raspoloženje svojih domaćina, koje ako i nije bilo prijateljsko barem je bilo ravnodušno, sva je njegova zabrinutost iščezla, a kad oseti miris jareta koje se peklo u obližnjem logoru, zabrinutost se pretvori u apetit.

On reče nekoliko reči o tom novom slučaju Gaetanu, koji mu odgovori da je sasvim prosta stvar spremiti večeru kad neko ima u svojoj barci, kao što su oni imali, hleba, vina, šest jarebica i dobru vatru da ih ispeku.

— Uostalom — dodade on — ako Vaša preuzvišenost nalazi da je miris onog jareta toliko primamljiv, ja mogu da odem da ponudim našim susedima dve od naših ptica za jedan komad njihovog četvoronošca.

— Učinite to, Gaetano, učinite to! — reče Franc. — Vi ste zaista rođeni sa trgovačkim darom.

Za to vreme su mornari načupali čitave naramke vresja, nakupili svežnjeve mirte i hrastića, pa su ih potpalili, te je njihova vatra izgledala sasvim pristojno.

Franc je, dakle, očekivao, udišući i dalje željno miris jareta, da se vrati gazda, kad se ovaj opet pojavi i priđe mu sa vrlo zabrinutim licem.

— Dakle? — zapita on — šta je novo? Odbili su našu ponudu?

— Naprotiv — reče Gaetano. — Starešina, kome su kazali da ste vi mlad francuski plemić, pozvao vas da večerate s njim.

— O, — reče Franc — pa taj starešina je neki vrlo lepo vaspitan čovek, i ne vidim zašto bih odbio, utoliko pre što ću poneti i svoj deo večere.

— A, nije u tome stvar, jer on ima sve što je potrebno za večeru, pa čak i više; ali on postavlja jedan neobičan uslov koji morate ispuniti pre nego što se pojavite u njegovom domu.

— U njegovom domu! — prihvati mladić. — On je znači sagradio sebi kuću?

— Nije; ali on ipak ima veoma ugodan dom, bar kako se priča.

— Znači da vi poznajete tog starešinu?

— Čuo sam da se govori o njemu.

— Dobro ili rđavo?

— I jedno i drugo.

— Vraga! A koji je to uslov?

— Da dopustite da vam se zavežu oči i da skinete zavoj tek kad vam on sam bude to kazao.

Franc je ispitivao koliko god je mogao Gaetanov pogled da bi doznao šta se krije iza tog predloga.

— Eh, bože moj, — nastavi ovaj odgovarajući na ono što je Franc mislio — ja dobro znam da o tome treba razmisliti

— Šta biste vi učinili da ste na mome mestu? — zapita mladić.

— Pošto nemam šta da izgubim, ja bih išao.

— Dakle, pristali biste?

— Da, makar samo iz radoznalosti.

— Znači da ima nešto zanimljivo da se vidi kod toga starešine!

Slušajte, — reče Gaetano spuštajući glas — ja ne znam da li je istina ono što se priča…

On zastade gledajući da neko ne osluškuje njegov govor.

— A šta se to priča?

— Priča se da taj starešina stanuje u podzemnim prostorijama prema kojima je palata Piti samo jedna sitnica.

— Kakav san! — reče Franc sedajući ponovo.

— O, to nije san, — nastavi gazda — to je stvarnost. Kama, krmar sa Svetog Ferdinanda, ušao je onamo jednoga dana i izišao otuda sav zadivljen, govoreći da onakvih blaga ima samo u vilinskim pričama.

— Gle! A znate li vi — reče Franc — da biste me takvim rečima naveli da siđem i u pećinu Ali-Babe?

— Ja vam kažem ono što sam čuo, preuzvišenosti.

— Znači vi mi savetujete da pristariem?

— O, ja to kažem! Vaša preuzvišenost će učiniti onako kako je njoj po volji. Ja ne bih želeo da vam dajem savet u ovakvoj prilici.

Franc je razmišljao nekoliko trenutaka, pa zaključi da taj toliko bogati čovek ne može da mu želi zlo, njemu koji je nosio sa sobom samo nekoliko hiljada franaka; a kako je u svemu tome naslućivao samo jednu odličnu večeru, on pristade. Gaetano otide da odnese odgovor.

Međutim kao što smo rekli, Franc je bio obazriv čovek; zato zažele da sazna što više pojedinosti o svome čudnom i tajanstvenom domaćinu. On se stoga okrete ka mornaru koji je za vreme ovog razgovora čupao perje sa jarebice ozbiljno kao čovek koji je ponosan na svoje zvanje, pa ga zapita u čemu su ti ljudi mogli da se dovezu do obale, kad se nigde nije videla ni neka barka, ni jedrilica, ni trabakula.

— Ja zbog toga nisam nimalo zabrinut, — reče mornar — ja znam brod kojim oni plove.

— Je li to neki lep brod?

— Želeo bih Vašoj preuzvišenosti takav brod, da njim putuje oko sveta.

— Kakve je jačine?

— Pa oko sto tona otprilike. To je uostalom luksuzan brod, jahta, kako kažu Englezi, ali načinjena, znate tako da plovi po svakojakom vremenu.

— A gde je sagrađena?

— Ne znam. Pa ipak mislim da je iz Đenove.

— A kako je jedan krijumčarski starešina — nastavi Franc — smeo da naruči da mu se u Đenovi gradi jahta namenjena njegovoj trgovini?

— Ja nisam rekao — reče mornar — da je sopstvenik te jahte krijumčar.

— Ne; ali je Gaetano to rekao, čini mi se.

— Getano je video posadu izdaleka, ali on tada još nije bio razgovarao ni s kim.

— Ali ako taj čovek nije krijumčarski starešina, šta je on onda?

— Bogat plemić koji putuje radi svog zadovoljstva.

"Eto", pomisli Franc, "ta ličnost je sad još zagonetnija, pošto su tvrđenja različita".

— A kako se on zove?

— Kad ga neko pita, on odgovara da se zove Sindbad Moreplovac. Ali ja sumnjam da mu je to pravo ime.

— Sindbad Moreplovac?

— Da.

— A gde boravi taj plemić?

— Na moru.

— Iz koje je zemlje?

— Ne znam.

— Jeste li ga viđali?

— Ponekad.

— Kakav je to čovek?

— Vaša preuzvišenost će to i sama oceniti.

— A gde će me on primiti?

— Verovatno u onoj podzemnoj palati o kojoj vam je Gaetano govorio.

— A zar vi nikada niste bili toliko radoznali, kad biste se iskrcali ovde i kad biste videli da na ostrvu nema nikoga, da pokušate da uđete u tu čarobnu palatu?

— O, jesmo, preuzvišenosti, — nastavi mornar — i to čak više puta; ali su uvek naša istraživanja bila uzaludna. Mi smo pregledali pećinu sa svih strana, ali nismo našli ni najmanjeg prolaza. Uostalom, kažu da se njena vrata ne otvaraju ključem, nego čarobnom rečju.

— E, zbilja, — promrmlja Franc — sad sam upao u neku priču iz Hiljadu i jedne noći.

— Njegova preuzvišenost vas očekuje — reče iza njega jedan glas, koji on poznade da je stražarev.

Došljaka su pratila dva mornara sa jahte.

Umesto odgovora, Franc izvuče svoju maramicu i pruži je onome koji mu se beše obratio.

Ne govoreći ni reči, zavezaše mu oči tako brižljivo da se po tome videlo kako se boje da ne učini nešto nedopušteno, a posle toga zatražiše da se zakune da nikako neće pokušati da skine zavoj sa očiju.

On se zakle.

Tada ga ona dva čoveka uhvatiše svaki za po jednu mišicu i on pođe po njihovim uputstvima, dok je stražar išao ispred njih.

Posle tridesetak koraka on oseti, po sve prijatnijem mirisu jareta, da prolaze pored logora; zatim su ga vodili još pedesetak koraka dalje, idući zacelo na onu stranu kuda nisu dopustili da zađe Gaetano, i ta se zabrana sad objašnjavala sama od sebe. Uskoro, po promeni vazduha, on shvati da ulaze u neke podzemne prostorije; a pošto su koračali još nekoliko trenutaka, on ču nekakvo krckanje, i tada mu se učini da se vazduh opet promenio i da je sad postao mlak i mirisan. Naposletku oseti da gazi po debelom i mekom ćilimu, i njegove ga vođe ostaviše. Nastade kratka tišina, pa jedan glas reče na francuskom jeziku pravilno mada sa tuđinskim naglaskom:

— Dobrodošli u moj dom, gospodine. Možete da skinete maramu.

Kao što se može zamisliti, Franc nije čekao da mu se ponovi taj poziv. On diže maramu i vide da se nalazi pred jednim čovekom od trideset i osam do četrdeset godina, koji je na sebi imao tunisko odelo, a to će reći crven fes sa dugačkom kićankom od plavog svilenog konca, anteriju od crne čohe svu izvezenu zlatom, tamnocrvene čakšire, široke i naborane, tozluke iste boje izvezene zlatom kao i anterija, i žute papuče; divan kašmirski silav stezao mu je struk, a jedan mali, oštar i povijen handžar bio mu je zadenut za pojas.

Iako je bio skoro modrobled, taj čovek je imao lice izvanredno lepo; oči su mu bile sive i prodorne; nos prav i skoro ravan s čelom, odavao je grčki tip u svojoj čistoti; a zubi beli poput bisera, isticali su se divno ispod crnih brkova, koji su ih ovenčavali.

Samo, to bledilo bilo je čudno; reklo bi se da je to čovek koji je dugo bio zatvoren u grobnici i koji nije mogao da povrati boju kože živih ljudi.

Iako nije bio visoka rasta, bio je inače lepog stasa, i kao južnjaci, imao je male šake i stopala.

Ali ono što je zadivilo Franca, koji je za Gaetanovu priču rekao da je san, bila je velelepnost nameštaja.

Cela ta odaja bila je prevučena turskom čojom krmezne boje sa zlatotkanim cvetovima. U jednom udubljenju bio je divan, a iznad njega ukršteno arapsko oružje sa kanijama od pozlaćene srme i balčacima koji su blistali od dragog kamenja. Sa tavanice je visilo kandilo od mletačkog stakla, divnog oblika i boja, a po podu je bio turski ćilim u koji su noge upadale do članaka; zastori su visili na vratima kroz koja je Franc ušao i na drugim jednim vratima što su vodila u drugu odaju, koja je izgledala blistavo osvetljena.

Domaćin pusti Franca da se neko vreme čudi do mile volje, a uostalom i on je njega ispitivao, jer nije skidao očiju s njega.

— Gospodine, — reče mu on naposletku — molim vas po sto puta da me izvinite za one mere predostrožnosti što su ih od vas zahtevali kad je trebalo da vas dovedu u moj stan; ali ovo je ostrvo ponajčešće pusto, pa ako bi se, saznalo za tajnu ovog boravišta, ja bih zacelo po povratku ovamo zatekao svoj povremeni stan u dosta rđavom stanju, a to bi mi bilo veoma neprijatno, ne zbog štete koju bih pretrpeo, nego zato što više ne bih bio siguran da ću moći, kad to zaželim, da se izdvojim od ostalog sveta. A sad ću se potruditi da zaboravite tu malu neprijatnost nudeći vam ono što se zacelo niste nadali da ćete naći ovde, a to će reći dosta dobru večeru i prilično ugodne postelje.

— Bože moj, dragi domaćine, — odgovori Franc — ne treba da se zbog toga izvinjavate. Ja sam uvek video da se vezuju oči ljudima koji ulaze u čarobne dvorce: setite se samo Raula u Hugenotima, a ja zaista nemam šta da se žalim, jer ovo što mi vi sad pokazujete samo je nastavak onih divota iz Hiljadu i jedne noći.

— Na žalost, ja ću vam reći kao Lukul: da sam znao da ćete me počastvovati svojom posetom, ja bih se za nju pripremio. Ali najzad, kakva je da je moja isposnica, ja vam je stavljam na raspoloženje; kakva je da je moja večera, ja vam je nudim. Alija, je li sve spremno?

Skoro istog trenutka zastor na vratima se podiže i jedan nubijski crnac, crn kao abonos i odeven u prost beo burnus, dade znak svome gospodaru da može da pređe u trpezariju.

— Sada, — reče nepoznati Francu — ja ne znam da li se vi slažete sa mnom, ali ja smatram da ništa nije tako nezgodno kao kad treba da budemo dva ili tri sata nasamo, a da ne znamo kojim imenom ili titulom da se oslovljavamo. Znajte da ja isuviše poštujem zakone gostoprimstva da bih vas zapitao bilo za vaše ime bilo za vašu titulu. Ja vas samo molim da mi označite kakav bilo naziv kojim bih mogao da vam se obraćam. Što se mene tiče, da bih vam olakšao, reći ću vam da me obično zovu Sindbad Moreplovac.

— A ja, — prihvati Franc — pošto mi nedostaje samo ona čuvena čarobna lampa pa da budem u položaju Aladina, ja ću vam reći da ne vidim nikakvu nezgodu ako me zasad budete nazvali Aladinom. To nas neće udaljiti od ove istočnjačke sredine, u koju me je, rekao bih, prenela moć nekog dobrog duha.

— E, pa lepo, presvetli Aladine, — reče ovaj čudni domaćin — čuli ste da je sve spremljeno, zar ne? Izvolite se, dakle, potruditi da uđete u trpezariju, a vaš ponizni sluga će poći ispred vas da vam pokaže put.

Posle ovih reči Sindbad odiže zastor na vratima i zaista pođe ispred Franca.

Franc je doživljavao jednu čaroliju za drugom. Sto je bio sjajno postavljen. Pošto se uverio u tu važnu stvar, on baci pogled oko sebe. Trpezarija nije bila ništa manje raskošna od salona iz koga je sad baš izišao. Ona je bila sva od mermera sa najskupocenijim antičkim bareljefima; a na oba kraja te dvorane, koja je bila duža nego šira, dve divne statue nosile su korpe na glavi. U tim korpama bile su dve piramide divnog voća: ananasa sa Sicilije, narova iz Malage, pomorandže sa Balearskih Ostrva, bresaka iz Francuske i urmi iz Tunisa.

Što se tiče večere, ona se sastojala od jednog pečenog fazana okruženog kosovima sa Korzike, jedne šunke divljeg vepra sa piktijama, jednog jarećeg buta u sosu sa slačicom, jednog divnog iverka i jednog džinovskog jastoga. Između velikih činija nalazili su se tanjirići sa zakuskama.

Činije su bile od srebra, a tanjiri od japanskog porculana. Franc protrlja oči da bi se uverio da ne sanja. Samo je Aliji bilo dopušteno da ih služi, i on je tu dužnost odlično vršio. Gost ga pohvali pred domaćinom.

— Jeste, — prihvati ovaj vršeći svoju domaćinsku dužnost za večerom bez i najmanjeg usiljavanja — jeste, to je jedan jadnik koji mi je veoma odan i koji se trudi što bolje može. On se seća da sam mu ja spasao život, i pošto mu je njegova glava bila veoma mila, kako izgleda, on oseća prema meni izvesnu zahvalnost što sam mu je sačuvao.

Alija priđe svome gospodaru, uhvati ga za ruku i poljubi je.

— A da li ne bih bio odveć radoznao, presvetli Sindbade, — reče Franc — ako bih vas zapitao u kojoj prilici ste učinili to lepo delo?

— Oh, bože moj, to je sasvim prosto — odgovori domaćin. — Izgleda da se taj ugursuz šunjao pored hrama tuniskoga bega bliže nego što se pristoji jednom veselniku njegove boje; i tako ga je beg osudio da mu se odseče jezik, ruka i glava: jezik prvog dana, ruka drugog, a glava trećeg. Ja sam oduvek želeo da imam jednog mutavca u svojoj službi; pričekao sam da mu odseku jezik, pa sam otišao begu i predložio mu da mi ga da u zamenu za jednu divnu dvocevku koja je, kako mi se učinilo, dan ranije bila zapala za oko njegovoj visosti. On se malo kolebao, toliko mu je bilo stalo da već jednom svrši s tim nesrećnikom. Ali ja dodadoh toj pušci jedan engleski lovački nož kojim sam iskrzao jatagan njegove visosti, tako da se beg odluči da mu pokloni ruku i glavu, ali pod uslovom da nikad više ne stupi nogom u Tunis. Ta je preporuka bila izlišna. Čim iz najveće daljine ugleda obale Afrike, taj nevernik pobegne na dno broda, i ne može ga niko odatle izvući sve dok se ne izgubi iz vida taj treći deo sveta.

Franc je neko vreme ćutao i razmišljao, pitajući se šta treba da misli o svirepoj dobroćudnosti sa kojom mu je njegov domaćin ispričao tu povest.

— Znači da i vi, kao i onaj čestiti mornar čije ste ime uzeli, — reče on menjajući predmet razgovora — i vi provodite život u putovanju?

— Da; to je zavet koji sam učinio u jednom vremenu kad nisam mislio da ću moći da ga ispunim — reče nepoznati osmehujući se. — Učinio sam još nekoliko takvih zaveta, koji će se, nadam se, svi po redu ispuniti.

Iako je Sindbad izgovorio ove reči najhladnokrvnije, ipak su njegove oči sevnule nekom čudnom divljačnošću.

— Vi ste mnogo patili, gospodine? — reče mu Franc.

Sindbad uzdrhta i pogleda ga pravo u oči.

— Po čemu vi to vidite? — zapita on.

— Po svemu, — nastavi Franc — po vašem glasu po vašem pogledu, po vašem bledilu, pa i samom vašem načinu života.

— Ja? Pa ja živim najsrećnijim životom za koji znam, pravim životom jednoga paše. Ja carujem nad svim što je stvoreno: ako mi se na jednom mestu sviđa, ja ostajem tamo; ako mi je dosadno, ja odlazim dalje; slobodan sam kao ptica, i imam krila kao i ona, ljudi koji su oko mene pokoravaju mi se na jedan znak. S vremena na vreme prohte mi se da se rugam ljudskoj pravdi otimajući joj nekog razbojnika koga ona traži, nekog zločinca koga progoni. Ali ja imam svoje niže i više pravosuđe, bez odlaganja roka i bez apeliranja, koje osuđuje ili oprašta, i u koje niko nema da se meša. Ah, da ste vi samo okusili od moga života, vi ne biste više poželeli neki drugi i ne biste se nikad više vratili u svet, osim ako biste imali da ostvarite u njemu neku veliku zamisao.

— Neku osvetu, na primer! — reče Franc.

Nepoznati uperi na mladića jedan od onih pogleda koji prodiru do dna srca i misli.

— A zašto neku osvetu? — zapita on.

— Zato — nastavi Franc — što mi vi ličite na čoveka koga ljudsko društvo progoni a on ima da izvrši s njim užasan obračun.

— E, vidite, — reče Sindbad smejući se svojim čudnim smehom koji je otkrivao njegove bele i oštre zube — prevarili ste se; ovakav kakvog me vidite, ja sam neka vrsta čovekoljupca, i možda ću jednoga dana otići u Pariz da se utrkujem sa gospodinom Apertom i sa čovekom u malom plavom ogrtaču.

— I to bi bilo vaše prvo putovanje u Pariz?

— O, bože moj, da. Pomislićete da nisam mnogo radoznao da ga vidim, zar ne? Ali vas uveravam da nije moja krivica što sam toliko zadocnio. I na to će jednoga dana doći red!

— A mislite li da uskoro pođete na taj put?

— Još ne znam, jer to zavisi od okolnosti koje podležu neizvesnim kombinacijama.

— Želeo bih da budem tamo kad vi budete došli, pa bih se potrudio da vam uzvratim, koliko god mi bude moguće, gostoprimstvo koje mi tako izdašno ukazujete na Monte Kristu.

— Ja bih veoma rado prihvatio vašu ponudu, — nastavi domaćin — ali, na žalost, ako odem onamo, možda ću hteti da se to ne sazna.

Međutim, večera se bližila kraju, i izgledalo je da je bila služena samo radi Franca, jer je nepoznati čovek jedva i okusio jedno ili dva jela od raskošne gozbe koju mu je priredio i kojom se njegov neočekivani gost obilno častio.

Naposletku Alija donese slatkiša, ili bolje reći uze korpe iz ruku statua i stavi ih na sto.

Između tih dveju korpi stavi on jedan mali pehar od pozlaćenog srebra, zatvoren poklopcem od istog metala.

Strahopoštovanje sa kojim je Alija doneo taj pehar pobudi Francovu radoznalost. On diže poklopac i vide nekakvu zelenkastu smesu koja je ličila na slatko od anđeoskog korena, no koja mu je bila potpuno nepoznata.

On zatvori poklopac ne znajući šta je u tom peharu i pošto spusti poklopac, kao god što nije znao ni kad ga je podigao, a kad ponovo diže pogled ka svome domaćinu, vide ga kako se smeje njegovoj nedoumici.

— Ne možete da pogodite— reče ovaj — kakvo se jestivo nalazi u ovom peharu, i to vas kopka, zar ne?

— Priznajem.

— E, vidite, to zeleno staklo nije ništa drugo do ambrozija koju je Heba služila za Jupiterovom trpezom.

— Ali ova ambrozija, — reče Franc — dok je prolazila kroz ljudske ruke, verovatno je izgubila svoje nebesko ime i dobila neki čovečanski naziv; prosto rečeno, kako se zove ovaj začin, prema kome ja, uostalom, ne osećam veliku naklonost?

— Eh, eto to baš pokazuje naše materijalno poreklo! — uzviknu Sindbad. — Često prolazimo ovako pored sreće a ne vidimo je, ne pogledamo je, ili ako je i pogledamo, mi je ne raspoznamo. Ako ste materijalist i ako je zato vaše božanstvo, probajte ovo, pa će se rudnici Perua, Gusarate i Golkonde otvoriti pred vama. Ako ste čovek žive mašte, ako ste pesnik, onda opet probajte ovo, pa će granice nužnosti iščeznuti, a polja beskrajnosti pući će pred vama i vi ćete se šetati, slobodna srca i slobodna duha, po neograničenoj oblasti sanjarenja. Ako ste slavoljubivi, ako jurite za zemaljskim počastima, i onda probajte ovo, pa ćete posle jednog sata biti kralj, ne kralj neke male države skrivene u nekom kutku Evrope, kao što su Francuska, španija ili Engleska, nego kralj sveta, kralj vasione, kralj svega što postoji. Vaš presto će se uzdizati na planini na koju je satana odneo Hrista; i vi nećete morati da mu ukazujete poštovanje, nećete morati da mu ljubite kandžu, nego ćete biti vrhovni gospodar svih država na zemaljskoj kugli. Zar nije primamljivo ovo što vam nudim, recite, i zar nije sasvim lako, pošto je dovoljno učiniti ovo? Gledajte!

Posle ovih reči on takođe otvori mali pehar od pozlaćenog srebra u kome je bila ta toliko hvaljena materija, zahvati punu kašičicu toga čarobnog slatka, pa ga prinese ustima i poče se njim naslađivati polako, poluzatvorenih očiju i glave zaturene unazad.

Franc ga pusti da natenane sladi svoje omiljeno jelo; zatim kad vide da je malo došao k sebi, reče:

— Ali, najzad, kakvo je to dragoceno jestivo?

— Jeste li čuli nešto o Starcu sa Planine, — zapita ga njegov domaćin — onome istom koji je hteo da pošalje svoje ljude da ubiju Filipa Augusta?

— Dakako.

— E, pa lepo! Vi znate da je on vladao jednom bogatom dolinom nad kojom se uzdizala planina, od koje je uzeo taj svoj živopisni naziv. U toj dolini su se nalazili veličanstveni vrtovi što ih je zasadio Hasan-ben-Sabah, a u tim vrtovima bile su usamljene kućice. U te kućice uvodio je on svoje izabranike i davao im da jedu, kaže Marko Polo, nekakvu travu koja ih je prenosila u raj, među biljke koje su večito cvetale, među voćke koje su neprestano sazrevale, među žene koje su uvek ostajale device. Međutim, ono što su ti blaženi mladići smatrali za stvarnost, bio je samo san, ali tako prijatan, opojan i sladostrasan san, da su se oni predavali i telom i dušom onome koji im ga je darivao i da su se povinovali njegovim zapovestima kao božjim, te su išli i na kraj sveta da napadnu označenu žrtvu, pa umirali na mukama ne ropćući, pri samoj pomisli da je smrt koja ih mori samo prelazak u onaj život slasti koji im je ta sveta biljka, koja se sad nalazi pred vama, donekle otkrila.

— Znači da je to hašiš! — uzviknu Franc. — Jeste, meni je on poznat bar po imenu.

— Tačno ste kazali, presvetli Aladine, to je hašiš, najbolji i najčistiji hašiš iz Aleksandrije, koji izrađuje Abugor, veliki majstor, jedinstven čovek kome bi trebalo podići dvorac sa natpisom: Prodavcu sreće, zahvalni svet.

— Znate li vi — reče mu Franc — da bih ja mnogo želeo da sam ocenim koliko su istinite ili preterane te vaše pohvale?

— Ocenite sami, dragi goste, ocenite; ali nemojte se zadovoljiti samo prvim iskustvom, jer kao u svemu, i ovde treba navići čula na nov utisak, blag ili žestok, tužan ili veseo. Priroda se bori protiv ove božanske materije, priroda koja nije naklonjena radosti i koja se grčevito drži bola. Potrebno je da pobeđena priroda podlegne u toj borbi; potrebao je da stvarnost zauzme mesto sna; i tada san gospodari, tada san postaje život i život postaje san. Ali kakva razlika pri tom preobražaju! A to će reći da kad uporedite patnje stvarnog života sa nasladama veštačkog, vi više nikad ne biste želeli da živite, nego biste uvek želeli da sanjate. Kad budete napustili taj svet koji samo vama pripada da biste se vratili među ljude, učiniće vam se da prelazite iz napuljskog proleća u laponsku zimu; učiniće vam se da izlazite iz raja da biste sišli na zemlju, da silazite s neba u pakao. Probajte hašiš, dragi goste, probajte ga!

Umesto ma kakvog odgovora, Franc zahvati jednu punu kašičicu te čudnovate smese, onoliko koliko je uzeo i njegov domaćin, pa je prinese ustima.

— Vraga! — reče on pošto je progutao to božansko slatko — ja još ne znam da li će posledica biti onako prijatna kao što vi kažete, ali mi se ovo ne čini toliko ukusno koliko vi tvrdite.

— Zato što živci na vašim nepcima nisu još naviknuti na prevashodan ukus materije koju probaju. Eto recite: da li ste od prvi put zavoleli školjke, čaj, englesko pivo, gomoljike, sve ono što ste kasnije obožavali? Zar možete da razumete Rimljane koji su začinjavali fazane asafetidom, i Kineze koji jedu lastina gnezda? Ne možete, dabogme! E, vidite, isto vam je to i sa hašišem: jedite ga samo nedelju dana redovno, pa će vam izgledati da nijedna hrana na svetu nije dostigla prijatnost ovog ukusa koji vam se danas možda čini bljutav i odvratan. Uostalom, pređimo u susednu sobu, a to će reći u vašu sobu, pa će nas Alija poslužiti kafom i dati nam lule.

Obojica ustadoše, i dok je onaj koji je sebi dao ime Sindbad — i koga smo s vremena na vreme tako nazivali da bismo mogli, kao i njegov gost, da mu damo neko ime — izdavao neka naređenja svome slugi, Franc uđe u susednu sobu.

Nameštaj je u njoj bio prostiji, mada ne manje raskošan. Ona je bila okrugla, a svuda unaokolo bio je veliki divan. Ali su i divan, i zidovi, i tavanica i pod bili zastrti divnim krznima, nežnim i mekanim kao najmekši ćilim; bila su to krzna atlaskih lavova s bujnom grivom, krzna bengalskih tigrova sa toplim prugama, krzna pantera sa Rta dobre nade, sa veselim pegama kao u onoga koji se pojavio pred Danteom; najzad krzna sibirskih medveda i norveških lisica. I sva ta krzna bila su u izobilju nabacana jedna preko drugih, tako da bi čovek pomislio da gazi po najgušćoj travi i da se odmara na najmekšoj postelji.

Obojica legoše na divan; čibuci sa kamišima od jasmina i jabučicama od ćilibara bili su im na domaku ruke i potpuno pripremljeni, da ne bi morali dvaput da puše na istom.

Svaki od njih uzeo je jedan. Alija ih pripali, pa iziđe da donese kafu.

Nastade kratko ćutanje, a za to vreme se Sindbad zadubi u neke misli koje kao da su mu se stalno vrzle po pameti čak i dok je razgovarao, dok se Franc predade onom nemom sanjarenju u koje se utone skoro uvek kad se puši odličan duvan, koji izgleda da odnosi zajedno s dimom sve duhovne patnje, a u zamenu vraća pušaču sve snove njegove duše.

Alija donese kafu.

— Kakvu ćete kafu piti? — reče nepoznati — francusku ili tursku, jaču ili slabiju, sa šećerom ili bez šećera, ceđenu ili kuvanu? Birajte: spremljena je na sve te načine.

— Piću tursku — odgovori Franc.

— I imate pravo! — uzviknu njegov domaćin. — To dokazuje da imate naklonosti za istočnjački život. Ah, istočnjaci! Eto, to su jedini ljudi koji umeju da uživaju! Što se mene tiče — dodade on s jednim od onih zagonetnih osmeha koji nisu mogli umaći mladom čoveku — kad budem posvršavao svoje poslove u Parizu, otiću ću da živim do kraja života na Istoku; pa ako tada budete hteli da me posetite, moraćete doći da me potražite u Kairu, u Bagdadu ili u Ispahanu.

— Bogme — reče Franc — to će biti najlakša stvar na svetu, jer mi se čini da mi rastu orlovska krila, a sa tim krilima obići ću svet za dvadeset i četiri časa.

— Gle, gle! To hašiš već dejstvuje. E, pa lepo! Raširite krila i poletite u nadzemaljske regione, i ne bojte se ništa, pazićemo na vas, pa ako vam se krila, kao Ikarova, istope na suncu, mi smo tu da vas dočekamo.

Zatim reče nekoliko arapskih reči Aliji, koji se smerno pokloni i odstupi, ali se ne udalji.

Što se tiče Franca, u njemu se vršio nekakav čudan preobražaj. Sav telesni umor toga dana, sva zabrinutost koju su izazivali događaji te večeri iščezavali su kao u samom početku spavanja, kad je čovek još toliko svestan da oseća kako san nailazi. Njegovo telo kao da je postajalo nematerijalno lako, duh mu se razvedravao na neki besprimeran način, njegova čula kao da su udvostručavala svoje sposobnosti; vidik mu se sve više širio, ali to sad nije više bio onaj tamni vidik nad kojim je lebdeo nekakav neodređeni užas i koji je on gledao pre nego što je zaspao, nego jedan vidik plav, prozračan, prostran, sa najplavljim morem, sa najblistavijim suncem i najmirisnijim povetarcem. Zatim usred pevanja svojih mornara, pevanja tako jasnog i kristalnog da bi se od njega načinila božanska harmonija da se ono samo moglo zabeležiti, video je kako se pojavljuje ostrvo Monte Kristo, ne više kao opasan sprud iznad talasa, već kao neka oaza daleko u pustinji. Zatim, ukoliko mu se barka približavala, utoliko su pesme bivale sve mnogobrojnije, jer se neka čarobno opojna i tajanstvena harmonija pela sa tog ostrva ka bogu, kao da je neka vila, kao Lorelaj ili neki čarobnik kao Amfion, htela da tamo privuče neku dušu i sagradi neki grad.

Naposletku barka dodirnu obalu, ali bez siline, bez potresa, onako kao što usne dodirnu usne, i on ponovo uđe u pećinu, ali ta divna muzika ne prestade. On siđe, ili bolje reći učini mu se da silazi niz nekoliko stepenica, udišući svež i mirisan vazduh kakav je zacelo bio oko Kirkine pećine, sačinjen od takvih mirisa koji pobuđuju duh da sanjari i od takvih žari da čula od njih usplamte, I on ponovo vide sve što je video pre nego što je usnuo, od neobičnog domaćina Sindbada, do nemog sluge Alije. Zatim sve kao da se rasplinu i izmeša pred njegovim očima, kao one poslednje senke čarobne lampe kada se gasi, i on se ponovo nađe u sobi sa statuama, osvetljenoj samo jednom od onih starodrevnih svetiljki što bde usred noći nad snom ili strašću.

Bile su to one iste statue bujnih oblika, pune strasti i poezije, hipnotičnih očiju, pohotljivih osmejaka, bujnih kosa. Bile su to Frinija, Kleopatra i Mesalina, tri velike ljubavnice; zatim se između tih bestidnih seni uvlačila kao čisti zrak, kao hršćanski anđeo usred Olimpa jedna od onih čednih prilika, jedna od onih nežnih priviđenja koja kao da zaogrću velom svoje devičansko čelo pred svim tim mermernim razvratom.

Tada mu se učini da su te tri statue sjedinile svoje tri ljubavi za jednog jedinog čoveka, i da je taj čovek baš on; da se primiču ležištu na kome je on sad po drugi put sanjao, dok su im se noge gubile u dugačkim belim tunikama, obnaženih grudi, a kosa im padala u talasima, u jednom od onih stavova kojima su podlegali i bogovi, no kojima su se odupirali svetitelji, sa upornim i vatrenim pogledom kojim zmija strelja pticu, i da se on predaje tim pogledima bolnim kao zagrljaj, strasnim kao poljubac.

Francu se činilo da zatvara oči i da poslednjim pogledom što ga je bacao oko sebe nazire onaj stidljivi kip, koji se sad potpuno zaogrtao velom. Zatim, kad mu se oči zatvoriše za stvarnost, njegova čula se otvoriše da prime nemogućne utiske.

Tada nastade sladostrašće bez mira i odmora, ljubav bez predaha, kao ono što ga je Prorok obećavao svojim izabranicima. Sada sva ta kamena usta oživeše, sve te grudi zagrejaše se toliko, da je za Franca, koji je sad prvi put bio pod vlašću hašiša, ta ljubav bila skoro bol, ta strast skoro mučenje kad bi osetio kako preko njegovih žednih usta prelaze usne tih statua, gipke i hladne kao prstenovi vodene zmije. Ali što su više njegove ruke pokušavale da odgurnu tu nepoznatu ljubav, utoliko su više njegova čula podlegala čarima toga tajanstvenog sna, tako da posle jedne borbe za koju bi čovek dao i svoju dušu, on se predade potpuno, i naposletku pade zadihan, satrven od umora, iscrpen strašću, pod poljupcima tih mermernih ljubavnica i pod čarima toga besprimernog sna.

11. BUĐENJE

Kad se Franc osvesti i ugleda predmete oko sebe, učini mu se da još sanja. On pomisli da se nalazi u nekoj grobnici u koju je jedva prodirao, kao sažaljiv pogled, jedan sunčev zrak. On ispruži ruke i oseti kamen; zatim se uspravi sedeći i vide da leži u svome burnusu na postelji od suvog vresja, koja je bila vrlo meka i veoma mirisna.

Čitavo njegovo snoviđenje bilo je iščezlo, i kao da su one statue bile samo utvare koje su izišle iz svojih grobova za vreme njegovog sna, one su pobegle pri njegovom buđenju.

On pođe nekoliko koraka ka mestu otkuda je dolazila svetlost. Posle svekolike bure njegovog sna nastupio je mir stvarnosti. On vide da se nalazi u jednoj pećini, te pođe ka izlazu, i kroz zasvođeni otvor ugleda plavo nebo i azurno more. Vazduh i voda su blještali od zrakova jutarnjeg sunca; na obali su mornari sedeli razgovarajući i smejući se, a na dva koraka u moru barka se ljuljala ljupko na svojoj kotvi.

On se neko vreme naslađivao svežim povetarcem koji ga je milovao po čelu; osluškivao je oslabljeni šum talasa koji se kretao po obali i ostavljao po stenama čipku od pene bele poput srebra. Pustio je, ne razmišljajući i ne misleći ništa, da ga prožima ona božanska čar prirode koju osećamo naročito kad se budimo iz nekog neverovatnog sna. Zatim malo-pomalo, spoljni život, tako miran, tako čudan, tako beskrajan, podseti ga na neverovatnost njegovog sna, i uspomene počeše da mu se vraćaju u sećanje. i

On se seti svog dolaska na ostrvo, svoga susreta sa jednim starešinom krijumčara, jedne podzemne palate pune raskoši, jedne odlične večere i jedne kašičice hašiša.

Samo, gledajući tu stvarnost u punoj dnevnoj svetlosti, njemu se činilo da je prošlo najmanje godinu dana otkako su se svi ti događaji odigrali, toliko mu je san što ga je prosanjao bio živ u mislima i dobijao sve veću važnost u njegovom umu. Zato je s vremena na vreme njegova mašta posađivala među mornare, ili prevodila preko neke stene, ili ljuljala na barci jednu od onih utvara koje su njegovu noć, poput zvezda, osvetlile poljupcima. Uostalom, glava mu je bila potpuno bistra, a telo potpuno odmorno: nikakve težine u mozgu, već, naprotiv, izvesno prijatno osećanje po celom telu, i veća nego ikad sposobnost da se napaja vazduhom i suncem.

On se stoga veselo približi svojim mornarima.

Čim ga ponovo ugledaše, oni ustadoše, a gazda mu priđe i reče:

— Gospodar Sindbad nam je stavio u dužnost da isporučimo Vašoj preuzvišenosti njegove najlepše pozdrave i rekao nam da izrazimo njegovo žaljenje što se nije mogao oprostiti s vama, ali se on nada da ćete ga izviniti kad budete saznali da ga neki veoma hitan posao zove u Malagu.

— A, tako, dragi moj Gaetano, — reče Franc — znači da je sve ovo zaista stvarnost: da postoji jedan čovek koji me je dočekao na ovom ostrvu, koji mi je ovde ukazao kraljevsko gostoprimstvo i koji je otputovao za vreme mog spavanja?

— On toliko stvarno postoji, da eno njegove male jahte kako se udaljuje pod punim jedrima, i da ćete vrlo verovatno, ako hoćete da uzmete svoj durbin, raspoznati svog domaćina usred njegove posade.

I govoreći tako, Gaetano ispruži ruku u pravcu jednog brodića koji je jedrio prema južnom rtu Korzike.

Franc izvuče svoj durbin, udesi ga, pa ga upravi ka označenom mestu.

Gaetano se nije varao. Na zadnjem kraju lađice onaj tajanstveni stranac stojao je okrenut k njemu i držao isto tako durbin u ruci. Imao je na sebi potpuno isto ruho u kome se pojavio sinoć pred svojim gostom i mahao maramicom u znak oproštaja.

Franc mu otpozdravi izvukavši takođe svoju maramicu i mašući njom kao što je onaj mahao svojom.

Posle jednog trenutka oblačak dima ocrta se na zadnjem delu broda, odvoji se ljupko sa krme i poče da se penje polako k nebu; zatim slab pucanj dopre do Franca.

— Eto, čujete li? — reče Gaetano. — On vam sad kaže zbogom.

Mladić uze svoj karabin i ispali ga uvis, ali bez nade da će njegov pucanj preći daljinu koja je razdvajala jahtu od obale.

— Šta naređuje Vaša preuzvišenost? — reče Gaetano.

— Da mi najpre zapalite jednu buktinju.

— Ah, da, razumem, — nastavi gazda — da potražite ulazak u čarobni stan. Vrlo rado, preuzvišenosti, ako vas to zanima, i ja ću vam odmah dati traženu buktinju. I ja sam bio opčinjen mišlju koja vas je obuzela, pa sam pustio na volju tome svom prohtevu tri ili četiri puta; ali sam se naposletku odrekao toga. Đovani, — dodade on — zapali jednu buktinju i donesi je njegovoj preuzvišenosti.

Đovani izvrši naređenje. Franc uze buktinju i uđe u pećinu, a Gaetano pođe za njim.

On raspoznade mesto gde se probudio po postelji od vresja koja je još bila sva izgnječena; ali je uzalud prelazio buktinjom po čitavoj površini pećine, on ne vide ništa osim to da su, prema tragovima dima, i drugi sem njega uzalud pokušavali isto istraživanje.

Međutim, on ne ostavi nijednu stopu toga granitnog zida, nedokučljivog kao budućnost, a da ga ne pregleda; u svaku pukotinu koju bi ugledao zavlačio je oštricu svoga lovačkog noža, na svako ispupčenje koje bi zapazio pritiskivao bi u nadi da će ono popustiti; ali je sve bilo uzalud, te on bez ikakva uspeha izgubi dva sata u tom prelraživanju.

Posle tog vremena odustade; Gaetano je likovao.

Kad se Franc vrati na obalu, jahta je izgledala još samo kao bela tačkica na vidiku. On se opet posluži svojim durbinom, ali čak ni pomoću njega nije se moglo ništa razaznati.

Gaetano ga podseti da je on tu došao da lovi koze, na što je bio potpuno zaboravio. On uze svoju pušku i poče da krstari ostrvom kao čovek za koga bi se pre reklo da vrši neku dužnost nego što se zabavlja, i posle četvrt sata već je ubio jednu kozu i dva jareta. Ali su te koze, iako divlje i hitre kao divokoze, suviše ličile na naše domaće koze, te ih Franc nije ni smatrao nekom divljači.

Osim toga, sada su mu se mnogo krupnije misli vrzle po pameti. Od sinoć je on zaista bio junak jedne priče iz Hiljadu i jedne noći, te ga je nešto neodoljivo opet vuklo ka pećini.

Tada on i pored neuspeha svoga prvog istraživanja, započe i drugo, pošto je rekao Gaetanu da ispeče jedno od ona dva jareta. Taj drugi pohod potraja dosta dugo, jer kad se vratio, jare je bilo ispečeno i doručak gotov.

Franc sede na ono mesto odakle su ga sinoć pozvali na večeru u ime onog tajanstvenog domaćina, i on ugleda, poput galeba koji se ljuljuška na vrhu talasa, malu jahtu koja je i dalje odmicala ka Korzici.

— Ali — reče on Gaetanu — vi ste mi kazali da gospodar Sindbad plovi ka Malagi, a meni se čini da se uputio pravo ka Porto-Vekiju.

— Zar se ne sećate — reče gazda — da sam vam rekao da se među članovima njegove posade nalaze trenutno dva korzikanska razbojnika?

— To je istina; i on će ih iskrcati na obalu? — reče Franc.

— Dabome. Ah, to je čovek — uzviknu Gaetano — koji se ne boji ni boga ni đavola, kako se priča, i koji će se udaljiti i za pedeset milja od svoga puta samo da bi učinio uslugu nekom čoveku u nevolji.

— Ali takve usluge mogle bi ga dovesti u sukob sa vlastima onoga kraja gde on vrši takva čovekoljubiva dela — reče Franc.

— Eh, — reče Gaetano smejući se — mnogo njega briga za vlasti! On se na njih i ne osvrće! Samo neka pokušaju da ga gone. Pre svega, njegova jahta nije brod, nego ptica, i on bi mogao da dâ tri čvora fore nekoj fregati; a osim toga, dovoljno mu je da se samo skloni negde na obalu, pa zar mislite da ne bi svuda naišao na prijatelje?

Iz svega ovoga sasvim jasno se videlo da je gospodar Sindbad, Francov domaćin, imao čast da bude u prijateljstvu sa krijumčarima i razbojnicima po čitavoj obali Sredozemnog mora, usred čega je neminovno bio stekao dosta čudnovat položaj.

Što se tiče Franca, njega sad ništa više nije zadržavalo na Monte Kristu, jer je bio izgubio svaku nadu da će pronaći tajnu pećine, te se požuri da doručkuje, a naredi svojim ljudima da barka bude spremna za trenutak kad bude završio obed.

Posle pola časa bio je na barci.

On baci i poslednji pogled ka jahti: ona tek što ne beše iščezla u zalivu Porto-Vekija.

On dade znak za polazak.

U trenutku kad se barka krete, jahta iščeze.

Sa njom je iščezavala i poslednja stvarnost prethodne noći; zato i večera, i Sindbad, i hašiš i statue, sve to poče Francu da se stapa u jedan isti san.

Barka je plovila celog dana i cele noći; a sutradan, kad sunce izgreja, i ostrvo Monte Kristo beše iščezlo.

Čim Franc stupi na kopno, on zaboravi, barem trenutno, događaje što se nedavno behu odigrali da bi se oprostio sa prijateljima i poznanicima u Firenci, i pobrinuo posle toga jedino kako će otići svome drugu, koji ga je čekao u Rimu.

On, dakle pođe i u subotu uveče stiže na Carinski trg poštanskim kolima.

Stan je bio kao što smo kazali, unapred zadržan, te je trebalo samo da stigne u hotel gazde Pastrinija, što nije bilo sasvim lako, jer je svetina zakrčivala ulice i Rim je već brujao od onog potmulog i grozničavog žagora koji prethodi velikim događajima. A u Rimu ima četiri velika događaja godišnje: karneval, velika nedelja, Brašančevo i praznik svetog Petra.

Za vreme ostalog dela godine varoš ponovo utone u svoju sumornu ravnodušnost, u ono stanje koje je na sredini između života i smrti, zbog čega liči na neku stanicu između ovog sveta i onoga, na divnu stanicu, na odmorište puno poezije i slikovitosti, koje je Franc posetio već pet ili šest puta i koje mu se svaki put činilo još divnije i čarobnije.

Naposletku prođe kroz gomilu sveta koja je sve više rasla i bivala sve burnija, i stiže u hotel. Na njegovo prvo pitanje odgovoriše mu, sa onom bezobzirnošcu svojstvenom kočijašima zauzetih fijakera i hotelijerima koji su izdali sve sobe, da za njega nema više mesta u hotelu London. On tada posla svoju posetnicu gazda Pastriniju i pozva se na Alberta od Morserfa. Ovaj način postiže uspeh, te sam gazda Pastrini dotrča izvinjavajući se što je ostavio njegovu preuzvišenost da čeka, koreći svoju poslugu i uzimajući svećnjak iz ruku jednog čičerona, koji se već bio dokopao putnika, pa se taman spremao da ga odvede Albertu, kad mu ovaj dođe u susret.

Zakupljeni stan sastojao se od dve omanje sobe i jedne umivaonice. Obe sobe gledale su na ulicu, i tu je okolnost gazda Pastrini isticao kao nešto što im je neocenjivo povećavalo vrednost. Ostatak toga sprata bio je iznajmljen nekoj veoma bogatoj ličnosti za koju se mislilo da je Sicilijanac ili Maltez; gazda hotela nije mogao tačno da kaže kojoj je od tih dveju nacija pripadao taj putnik.

— To je sve vrlo lepo, gazda Pastrini, — reče Franc — ali je nama odmah potreban kakav bilo obed za večeras i jedne kočije za sutra i ostale naredne dane.

— Što se tiče večere — odgovori krčmar — bićete usluženi sad odmah; ali što se tiče kočija…

—Kako! Što se tiče kočija! — uzviknu Albert. — Čekajte, čekajte! Nemojte se šaliti, gazda Pastrini! Nama su potrebne jedne kočije.

— Gospodine, učinićemo sve što se može da vam ih pribavimo. To je sve što vam mogu reći.

— A kad ćemo dobiti odgovor? — zapita Franc.

— Sutra ujutru — odgovori hotelijer.

— Do vraga! — reče Albert — platićemo ih skuplje, i to je sve; zna se u čemu je stvar; kod Drakea ili Arona dvadeset i pet franaka za obične dane, a trideset ili trideset i pet nedeljom i praznikom; dodajte tome još pet franaka dnevno za posredništvo, pa će to izneti četrdeset, i ne govorimo više o tome.

— Ja se zaista bojim da gospoda, čak i ako bi ponudila i dvostruku cenu, neće moći da ih dobiju.

— Onda neka se upregnu konji u moja kola; ona su malo otrcana od putovanja, ali ne mari.

— Neće moći da se nađu konji.

Albert pogleda u Franca kao čovek kome izgleda nerazumljiv odgovor koji mu se daje.

— Shvatate li vi to, France! Nema konja — reče on. — Ali zar se ne bi mogli dobiti poštanski konji?

— Oni su svi iznajmljeni još pre petnaest dana, i ostali su samo oni koji su neophodni za službu.

— Šta kažete na ovo? — zapita Franc.

— Ja kažem kad nešto prevazilazi moju moć shvatanja, ja imam običaj da se više ne mučim oko toga, nego prelazim na nešto drugo. Je li večera gotova, gazda Pastrini?

— Jeste, preuzvišenosti.

— E, onda najpre da večeramo.

— A kočije i konji? — reče Franc.

— Ne brinite se ništa, dragi prijatelju; oni će već sami doći. Trebaće samo da se dobro plati.

I Morserf, sa onom divnom mudrošću koja smatra da je sve mogućno dokle god oseća da joj je kesa puna ili novčanik nabijen novčanicama, povečera, leže, zaspa čvrsto i poče da sanja kako juri kroz karneval u kočijama sa šest konja.

12. RIMSKI RAZBOJNICI

Sutradan se Franc prvi probudi i odmah zazvoni. Zvuk zvonceta se još razlegao, kada se pojavi lično gazda Pastrini.

— Eto, — reče gazda likujući i ne čekajući da ga Franc nešto zapita — ja sam to još juče slutio, preuzvišenosti, kad nisam hteo ništa da vam obećam. Vi ste se javili prekasno, i sada nema više u Rimu nijednih kočija, razume se za tri poslednja dana karnevala.

— Jeste, — prahvati Franc — a to znači da onda kad su nam najpotrebnije.

— Šta je to? — zapita Albert ulazeći. — Nema kočija?

— Tačno, dragi prijatelju, — odgovori Franc — i vi ste od prve pogodili.

— E, divna vam je ova vaša varoš, ovaj vaš večiti grad!

— Hoću reći, preuzvišenosti, — nastavi gazda Pastrini želeći da sačuva izvesno dostojanstvo prestonici hrišćanstva u očima svojih gostiju — hoću reći da nema više kočija od nedelje ujutru do utorka uveče, ali dotle možete ih naći, ako hoćete, i pedeset.

— A, pa to je već nešto — reče Albert. — Danas je četvrtak, a ko zna šta se do nedelje može dogoditi?

— Dogodiće se to da će stići deset do dvadeset hiljada putnika — odgovori Franc — koji će tu teškoću još povećati.

— Dragi prijatelju, — reče Morserf — uživajte u sadašnjosti, a nemojmo zamračivati budućnost.

— Ali — zapita Franc — valjda ćemo moći da dobijemo bar jedan prozor?

— Prema kojoj ulici?

— Pa prema Korzou, razume se!

— Eh, jeste, prozor! — uzviknu gazda Pastrini. — Nemoguće! Sasvim nemoguće! Bio je ostao još jedan na petom spratu palate Dorija, pa je i on iznajmljen jednom ruskom knezu za dvadeset dukata dnevno.

Oba mladića gledala su se zaprepašćeno.

— E, onda, dragi moj, — reče Franc Albertu — znate li šta je najbolje da uradimo? Da odemo da provedemo karneval u Veneciji. Tamo ćemo bar, ako ne nađemo kola, naći gondole.

— A, to bogme ne! — uzviknu Albert. — Ja sam se zarekao da vidim karneval u Rimu, i videću ga ovde, pa makar i na štulama.

— Gle! — uzviknu Franc. — To je sjajna misao, bar ćemo moći da gasimo sveće prolaznicima. Prerušićemo se u grbave pajace-vampire, ili u stanovnike Landa, pa ćemo imati nezapamćen uspeh.

— Da li vaše preuzvišenosti još žele jedna kola do nedelje?

— Pa razume se! — reče Albert. — Zar vi mislite da ćemo ići po ulicama Rima pešice, kao sudski pozivari?

— Ja ću pohitati da izvršim naređenja vaših preuzvišenosti — reče gazda Pastrini. — Samo, upozoravam vas da će kola stajati šest pijastra dnevno.

— Ali ja, dragi gospodine Pastrini, — reče Franc — ja koji nisam milioner kao taj naš sused, ja vas upozoravam takođe da, pošto je ovo četvrti put kako dolazim u Rim, ja znam koliko se plaća za kočije običnih dana, a koliko nedeljom i praznikom. Mi ćemo vam dati dvanaest pijastra za danas, sutra i prekosutra, pa ćete vi ipak imati lepu zaradu.

— Ali, preuzvišenosti!… — reče gazda Pastrini pokušavajući da se buni.

— Idite, dragi domaćine, idite, — reče Franc ili ću se ja sam pogoditi sa vašim iznajmljivačem kola, koji je i moj takođe, koga ja odavno poznajem i koji me je dosta puta u svom životu očerupao, te će, u nadi da će me još koji put očerupati, pristati i na manju cenu od one koju vam ja nudim. Izgubićete, dakle, tu razliku, i sami ćete biti za to krivi.

— Nemojte se mučiti oko toga, preuzvišenosti, — reče gazda Pastrini sa onim osmehom italijanskog špekulanta koji priznaje da je pobeđen — ja ću učiniti sve što mogu, i nadam se da ćete biti zadovoljni.

— Ne može bolje biti! Eto, to se zove govoriti pametno.

— Kad hoćete da dođu kola?

— Kroz jedan sat.

— Kroz jedan sat kola će biti pred vratima.

I zaista posle jednog sata kola su čekala na dva mladića. Bio je to skroman fijaker koji je, s obzirom na tu svečanu priliku, bio uzdignut na zvanje kočija; ali ma koliko da je izgledao neugledan, ipak bi se oba mladića smatrala vrlo srećna kad bi imala takva kola za tri poslednja dana karnevala.

— Preuzvišenosti! — uzviknu čičeron kad vide Franca kako promoli nos kroz prozor — treba li priterati karuce do palate?

Ma koliko da je Franc bio naviknut na italijanske bombaste izraze, ipak se najpre trže i pogleda oko sebe; ali te su reči zaista njemu bile upućene.

Franc je bio ta preuzvišenost, fijaker se preobrazio u karuce, a hotel London postao je palata.

Sav laskavački duh tog naroda bio je iskazan tom jednom rečenicom.

Franc i Albert siđoše. Karuce priđoše palati. Njihove preuzvišenosti opružiše noge po klupici, a čičeron uskoči na sedište pozadi kola.

— Kuda njihove preuzvišenosti žele da ih vozimo?

— Pa najpre u crkvu svetog Petra, a zatim u Koloseum — reče Albert kao pravi Parižanin.

Ali Albert nije znao jednu stvar: da je potreban čitav jedan dan da bi se pregledala crkva svetog Petra, a mesec dana da bise ona proučila, te im tako taj dan prođe u razgledanju samo crkve svetog Petra.

Odjednom oba prijatelja primetiše da se smrkava.

Franc izvuče časovnik: bilo je četiri i po sati. Pođoše odmah natrag u hotel. Na ulasku Franc naredi kočijašu da dođe po njih u osam sati uveče. Hteo je da pokaže Albertu Koloseum na mesečini, kao što mu je pokazao crkvu svetog Petra po danu. Kad neko pokazuje svome prijatelju neku varoš koju je već ranije posetio, on u to unosi istu razmetljivost kao da mu pokazuje svoju nekadašnju draganu.

Zato i Franc reče kočijašu kojim putem da ih vozi: trebalo je da iziđu kroz kapiju Popolo, pa da idu duž spoljnog bedema i da se vrate kroz kapiju San-Đovani. Tako bi im se Koloseum ukazao bez ikakve prethodne pripreme, a Kapitol, Forum, trijumfalna kapija Septimija Severa, hram Antonina i Faustine, i Sveti put ne bi služili kao stepenice postavljene na putu ka Koloseumu zato da mu umanje vrednost.

Sedoše za sto. Gazda Pastrini je bio obećao svojim gostima odličnu gozbu, i dao im je dobru večeru, kojoj se nije moglo naći zamerke.

Pri kraju večere uđe on lično. Franc isprva pomisli da je došao da primi pohvale i spremao se da ga hvali, kad ga on još pri prvim rečima prekide i reče:

— Preuzvišenosti, meni laska vaše odobravanje, ali se nisam radi toga popeo do vas…

— Da niste hteli da nam javite da ste pronašli neka kola? — zapita Albert pripaljujući cigaru.

— Još manje, pa čak, preuzvišenosti, učinili biste dobro da na to više ne mislite i da se s tim pomirite. U Rimu se nešto ili može ili ne može. Kad smo vam kazali da se ne može, onda je s tim svršeno.

— U Parizu je to mnogo zgodnije: kad se nešto ne može, onda se plati dvostruko, i dobije se odmah ono što se traži.

— Ja sam to čuo od svih Francuza — reče gazda Pastrini malo žacnut — i zato ne mogu da shvatim kako to oni putuju.

— Ni ja, — reče Albert duvajući ravnodušno dim ka tavanici, pa se zaturi unazad i poče da se ljulja na dvema nogama svoje fotelje — samo ludaci i budale kao što smo mi putuju; pametni ljudi ne napuštaju svoju palatu u ulici Helder, Ganski bulevar i Parisku kafanu.

Samo se po sebi razume da je Albert stanovao u pomenutoj ulici, izlazio svakog dana u tu šetnju, kao što je tada bilo u modi, i večeravao svakodnevno u jednoj kafani gde se može večerati samo ako ste u prijateljstvu s kelnerima.

Gazda Pastrini malo poćuta; bilo je očevidno da razmišlja o tome odgovoru koji mu zacelo nije izgledao sasvim jasan.

— Ali najzad, — reče sada Franc prekidajući geografska razmišljanja svoga domaćina — vi ste ovamo došli sa izvesnim ciljem. Hoćete li nam objasniti razlog vaše posete.

— A zbilja, evo ga: vi ste poručili kočije za osam sati?

— Sasvim tačno.

— Vi imate nameru da posetite Koloseo?

— Hoćete reći Koloseum?

— To je potpuno isto. Dobro.

— Kazali ste kočijašu da iziđe kroz kapiju Popolo, da prođe pored bedema i da se vrati kroz kapiju San-Đovani?

— To su tačno moje reči.

— E, vidite, taj put je nemoguć.

— Nemoguć!

— Ili bar veoma opasan.

— Opasan! A zašto?

— Zbog čuvenog Luiđija Vampe.

— Pre svega, dragi moj domaćine, ko je taj čuveni Luiđi Vampa? — zapita Albert. — On može biti vrlo čuven u Rimu, ali vas upozoravam da je nepoznat u Parizu.

— Kako! Vi ga ne poznajete?

— Nemam tu čast.

— Niste nikad čuli za njegovo ime?

— Nikad.

— E, vidite, to je razbojnik prema kojemu su Dečezarisi i Gasparoni samo šegrti.

— Pazite, Alberte! — uzviknu Franc. — Eto vam najzad jednog razbojnika!

— Upozoravam vas, dragi domaćine, da neću poverovati ni u jednu reč koju ćete nam reći. Sad kad to znate, govorite koliko god hoćete, ja ću vas slušati. "Bio jednom… " Dakle, počnite!

Gazda Pastrini se okrete Francu, koji mu je izgledao razboritiji od dva mladića. Treba biti pravičan prema tome čestitome čoveku, jer je on u svome životu ugošćavao mnoge Francuze, ali nikad nije mogao da shvati neke njihove ćudi.

— Preuzvišenosti, — reče on vrlo ozbiljno obraćajući se, kao što rekosmo, Francu — ako me smatrate za lažljivca, onda je beskorisno da vam kažem ono što sam vam hteo reći; međutim, ja vam mogu potvrditi da je to bilo na korist vaših preuzvišenosti.

— Albert vam ne kaže da ste lažljivac, dragi moj gospodine Pastrini, — prihvati Franc. — On vam kaže da vam neće verovati, i to je sve. Ali ne brinite, ja ću vam verovati. Govorite, dakle.

— Pa ipak, preuzvišenosti, vi ćete lako razumeti da ako se dovodi u sumnju istinitost mojih reči…

— Dragi moj, — nastavi Franc — vi ste osetljiviji nego Kasandra, koja je, međutim, bila proročnica, a koju niko nije slušao, dok ste vi sigurni bar za polovinu vaših slušalaca. Hajde, sednite i kažite nam ko je taj gospodin Vampa.

— Već sam vam rekao, preuzvišenosti, da je to jedan razbojnik kakvog nismo videli još od vremena čuvenoga Mastrile.

— Pa dobro, kakve veze ima taj razboinik sa naređenjem koje sam dao kočijašu da iziđe kroz kapiju Popolo i da se vrati kroz kapiju San-Đovani?

— Ima to — odgovori gazda Pastrini — što biste mogli zaista da iziđete kroz jednu, ali sumnjam na biste se vratili na drugu.

— Zašto to?

— Zato što kad noć padne, čovek nije bezbedan ni na pedeset koraka od svoje kapije.

— Tako vam časti? — uzviknu Albert.

— Gospodine vikonte, — reče gazda Pastrini još uvređen do dna srca zbog sumnje u istinitost njegovih reči — ja ovo ne kažem radi vas, nego radi vašeg saputnika, koji poznaje Rim i zna da se sa ovakvim stvarima ne treba šaliti.

— Dragi moj, — reče Albert obraćajući se Francu — evo jedne pustolovine koja je kao poručena: napunićemo naše kočije pištoljima, puškama rasipačama i dvocevkama. Luiđi Vampa prilazi da nas uhvati, a mi hvatamo njega. Dovodinio ga u Rim i poklanjamo ga papi, koji nas pita šta može da učini da bi nas nagradio za tako veliku uslugu. Onda mi tražimo prosto naprosto jedne dvoprežne karuce iz njegovih štala, i gledamo karneval iz kola, a da ne računamo i to što će nas zahvalni rimski narod krunisati na Kapitolu i proglasiti, kao Kurcijusa i Horacija Koklesa, za spasioce otadžbine.

Dok je Albert ispredao nadugačko taj svoj predlog, gazdaPastrinijevo lice se krivilo tako da bi bio uzaludan svaki pokušaj da se ono opiše.

— A pre svega — zapita Franc Alberta — gde ćete naći te pištolje, te puške rasipače i te dvocevke kojima hoćete da napunite naša kola?

— Istina je da ih ne bih našao u svojoj oružnici — reče on — jer su mi kod Teračina vlasti oduzele sve, pa čak i moju kamu. A vama?

— A i meni isto tako kod Akva-Pendente.

— Jeste li čuli dragi domaćine? — reče Albert pripaljujući drugu cigaru na ostatak prve. — A znate li vi da ta mera predostrožnosti ide jako na ruku plačkašima, te mi se sve nekako čini da je preduzeta ortački, s tim da dele dobit?

Zacelo je gazda Pastrini smatrao da je ta šala uvredljiva, jer odgovori na nju samo upola, i to obraćajući se Francu kao jedinom biću s kojim može da se sporazume.

— Vaša preuzvišenost zna da nije običaj da se neko brani kad ga napadnu razbojnici.

— Kako! — uzviknu Albert, čija se hrabrost bunila pri pomisli da se pusti da ga pljačkaju a da se ne usprotivi. — Kako! Nije običaj?

— Nije! Jer bi svaka odbrana bila uzaludna. Šta biste hteli da učinite protiv dvanaestak razbojnika koji izlaze iz nekog jarka, iz neke straćare ili iza vodovodnog mosta, i koji svi istovremeno nišane na vas?

— Dovraga! Pre bih pristao da me ubiju! — uzviknu Albert.

Gazda se okrete Francu sa izrazom koji kao da je hteo da kaže: Zaista, preuzvišenosti, vaš drug je lud.

— Dragi moj Alberte, — prihvati Franc — vaš odgovor je divan i ravan je onome "Neka bi i umro!" staroga Korneja. Samo, kad je Horacije tako odgovorio, bio je u pitanju spas Rima, te je to bilo opravdano. Ali što se tiče nas, pomislite da je ovde u pitanju samo jedan ćudljivi prohtev, koji bi trebalo zadovoljiti i da bi bilo smešno da radi jednog prohteva izlažemo opasnosti svoj život.

— Ah, per Bacco! — uzviknu gazda Pastrini. — U dobar čas! Eto kako treba govoriti!

Albert nasu sebi jednu čašu lacryma christi, pa je pijuckajući gunđao neke nerazumljive reči.

— E, pa lepo! Gazda Pastrini, — nastavi Franc — sad kada se evo moj drug smirio, i pošto ste mogli uvideti da sam miroljubivo raspoložen, sad nam recite ko je taj uvaženi Luiđi Vampa? Je li on pastir ili rimski plemić? Je li mlad ili star, je li sitan ili krupan? Opišite nam ga, te ako ga slučajno sretnemo negde u otmenom društvu kao Žana Zbogara ili Laru, da bismo mogli bar poznati.

— Vi se, preuzvišenosti, ne biste mogli nikome obratiti bolje nego meni da dobijete tačne podatke, jer sam ja poznavao Luiđija Vampu još dok je bio dete. I jednoga dana kad sam i ja pao u njegove ruke dok sam putovao iz Ferentina u Alatri, on se na moju sreću setio našeg nekadašnjeg poznanstva i pustio me da idem; pa ne samo da mi nije tražio da platim otkupninu, nego mi je najpre poklonio jedan vrlo lep časovnik i ispričao mi povest svoga života.

— Da vidimo taj časovnik.

Gazda Pastrini izvuče iz džepa prsnika jedan divan časovnik marke Brege sa imenom njegovog tvorca, grbom Pariza i grofovskom krunom.

— Evo ga — reče on.

— Vraga! — reče Albert — čestitam vam; i ja imam skoro isti takav… — on izvuče svoj časovnik iz džepa svog prsnika — a platio sam ga tri hiljade franaka.

— Da čujemo tu povest — reče sada Franc gurajući jednu fotelju i dajući znak gazda-Pastriniju da sedne.

— Njihove preuzvišenosti dopuštaju? — reče hotelijer.

— Pa razume se! — reče Albert. — Vi niste propovednik, dragi moj, te da govorite stojeći.

Hotelijer sede, pošto se prethodno i jednom i drugom svom budućem slušaocu pokloni s poštovanjem, što je trebalo da pokaže da je spreman da im o Luiđiju Vampi da obaveštenja koja su oni tražih.

— Tako, dakle, — reče Franc zaustavljajući gazda-Pastrinija u trenutku kad je on zaustio da govori — vi kažete da ste poznavali Luiđija Vampu kad je bio dete; znači da je to još mlad čovek?

— Kako mlad čovek! Pa razume se; tek ima dvadeset i dve godine! O, taj momak će daleko doterati, budite spokojni!

— Šta velite na ovo, Alberte? Lepo je to proslaviti se još, u dvadeset drugoj godini! — reče Franc.

— Da, zacelo; a u njegovim godinama Aleksandar, Cezar i Napoleon koji su kasnije podigli prilično larme u svetu, nisu bili otišli tako daleko kao on.

— Znači — nastavi Franc obraćajući se svome domaćinu — da junak čiju ćemo povest sad čuti ima samo dvadeset i dve godine?

— Jedva toliko, kao što sam imao čast da vam kažem.

— Je li on visok ili je mali?

— Srednjeg rasta, otprilike kao Njegova preuzvišenost — reče hotelijer pokazujući na Alberta.

— Hvala na poređenju — reče ovaj poklonivši se.

— Nastavite samo, gazda, — produži Franc osmejkujući se na osetljivost svoga prijatelja. — A kome je društvenom staležu on pripadao?

— Bio je pastirčić na imanju grofa od San-Feliča, koje se nalazi između Palestrine i jezera Gabri. Rođen je u Pampinari i stupio je u službu kod grofa kad mu je bilo pet godina. Njegov otac, koji je isto tako bio pastir u Ananjiju, imao je malo stado i živeo od vune i mleka svojih ovaca, koje je nosio da proda u Rim.

Još kao dete mali Vampa je bio čudne naravi. Jednoga dana, kad mu je bilo sedam godina, otišao je parohu u Palestrinu i zamolio ga da ga nauči da čita. To je bio težak posao, jer mladi pastir nije mogao da napušta svoje stado. Ali je taj dobri sveštenik odlazio svakoga dana da odsluži službu u jednoj palančici odveć maloj da bi mogla da plaća stalnog sveštenika, i koja čak nije ni imala imena, nego je bila poznata pod imenom Borgo. On ponudi Luiđiju da ga ovaj sačekuje na putu kad se bude vraćao i da mu tako održi čas učenja, upozoravajući ga da će taj čas biti kratak, te da treba da se njime što više koristi.

Dete radosno pristade.

Svakoga dana je Luiđi isterivao svoje stado na put između Palestrine i Borga; svakoga dana u devet sati pre podne sveštenik je prolazio, pa bi on i dete seli na ivicu jarka, i mali bi učio svoju lekciju iz popinog trebnika.

Posle tri meseca znao je da čita.

To mu nije bilo dosta; želeo je da nauči i da piše. Sveštenik naruči jednom nastavniku pisanja u Rimu da mu načini tri azbuke: jednu krupnim slovima, jednu srednjim i jednu sitnim, pa mu pokaza kako će moći da nauči pisanje, ako bude ispisivao slova te azbuke na ploči od škriljca pomoću gvozdenog šiljka.

Još iste večeri, pošto je vratio stado na imanje, mali Vampa otrča bravaru u Palestrinu, uze jedan veliki klin; iskova ga, iskuca ga čekićem, zoakrugli ga, te načini kao neko starodrevno stilo.

Sutradan nakupi dosta škriljastih pločica i dade se na posao.

Posle tri meseca umeo je da piše.

Sveštenik, začuđen tom dubokom inteligencijom i dirnut tom sposobnošću, pokloni mu nekoliko svezaka hartije, svežanj guščijih pera i jedan perorez.

Sad je trebalo vršiti novo vežbanje, ali vežbanje koje je bilo sitnica prema onom prvom. Posle nedelju dana on je rukovao perom kao što je rukovao i stilom.

Sveštenik ispriča taj događaj grofu od San-Feliča, koji zatraži da vidi tog malog pastira, natera ga da čita i da piše pred njim, naredi svome upravniku imanja da mali pastir ubuduće obeduje zajedno sa poslugom i dade mu dva pijastra mesečno.

Tim novcem kupi Luiđi knjige i pisaljke.

I zaista, on je na sve predmete primenjivao svoju urođenu lakoću podražavanja, pa je, kao Đoto kad je bio dete, crtao na svojim pločicama od škriljaca ovce, drveće, kuće.

Zatim je vrhom svoga peroreza počeo da reže drvo i da mu daje svakojake oblike. Tako je ispočetka radio i Pineli, poznati vajar.

Jedna devojčica od šest do sedam godina, a to će reći malo mlađa od Vampe, čuvala je tako isto ovce na jednom imanju blizu Palestrine. Ona je bila siroče, rođena u Valmontonu, i zvala se Tereza.

Ta dva deteta su se sretala često, pa bi sela jedno pored drugog, ostavljajući svoja stada da se izmešaju i pasu zajedno, a njih dvoje bi razgovarali, smejali se i igrali se; zatim bi uveče izdvojili ovce grofa od San-Feliča od ovaca barona Červetrija, pa bi se deca rastala da se vrate svako svome imanju, obećavajući da se sutradan opet sastanu.

Sutradan bi održana reč, te su tako rasli jedno pored drugoga.

Vampa napuni dvanaest godina, a Mala Tereza jedanaest.

Za to vreme su se razvijale njihove urođene sklonosti.

Pored svog smisla za umetnost, koji je Luiđi razvijao koliko god je mogao u svojoj usamljenosti, on bi se ponekad rastužio bez razloga, planuo namah, naljutio se ni za šta, a uvek se rugao svačemu. Nijedan od dečaka iz Palminare, Palestrine ili Valmontona nije mogao ne samo da stekne ma kakav uticaj na njega, nego ni da mu postane drug. Njegova samovoljna narav, uvek sklona da zahtevaa nikad da popusti, odbijala je od njega svaki prijateljski polet, svako ukazivanje simpatije. Jedino je Tereza mogla jednom rečju, jednim pogledom, jednim pokretom da savlada tu jogunastu narav, koja se pojavila pod rukom jedne žene, dok bi se pod rukom ma koga čoveka napregla da prsne.

Tereza je, naprotiv, bila živahna, čila i vesela, ali do krajnosti kaćiperna, te su se ona dva pijastra što ih je Luiđiju davao upravnik imanja grofa od San-Feliča, kao i novac dobiven za sve one sitnice izrezane u drvetu koje je prodavao trgovcima igračaka u Rimu, pretvarali u biserne minđuše, u staklene ogrlice i zlatne igle. Zato je Tereza, zahvaljujući toj izdašnosti svoga mladog prijatelja, bila najlepša i najgizdavija seljanka u okolini Rima.

Deca su i dalje rasla, provodeći sve svoje dane zajedno i puštajući na volju urođenim sklonostima svoje prirode.

Zato je u njihovim razgovorima, i njihovim željama, u njihovim snovima Vampa uvek video sebe kao kapetana broda, kao generala u vojsci ili kao upravnika neke pokrajine; a Tereza je zamišljala da je bogata, obučena u najlepše haljine i da je prati posluga u livrejama; zatim, pošto bi proveli ceo dan ukrašavajući svoju budućnost takvim ludim i blistavim šarama, oni bi se rastali da svako od njih prati svoje ovce u tor, te bi tako pali sa visine svojih snova u dno svoga stvarnog stanja.

Jednoga dana mladi pastir reče upravniku grofovog imanja da je video jednog vuka kako izlazi iz Sabinskih planina i kako se šunja oko njegovog stada. Upravnik mu dade jednu pušku; a to je Vampa i hteo.

Desilo se da je ta puška bila odlična, izrađena u Breši, i njom se moglo gađati kao iz nekog engleskog karabina; samo joj je grof jednoga dana, kad je hteo da dotuče jednu ranjenu lisicu, slomio kundak, te su tu pušku bacili u staro gvožđe.

Ali to nije ništa smetalo jednom vajaru kao što je bio Vampa. On ispita prvobitnu krivinu kundaka, izračuna koliko treba da je izmeni da bi odgovarala njegovom oku, pa načini nov kundak pun tako divnih ukrasnih šara, da je samo za njega mogao zacelo dobiti petnaest do dvadeset pijastra, da je samo hteo da ode u varoš i da ga proda.

Ali mladić nije ni pomišljao da to učini, jer je puška odavno bila njegov san. U svim zemljama gde nezavisnost zamenjuje slobodu, prva potreba koju oseća svako odvažno srce, svako snažno biće jeste potreba za oružjem kojim bi se moglo u isti mah i napadati i braniti, te onaj koji ga nosi postaje opasan, pa ga se stoga drugi često boje.

Od toga trenutka Vampa posveti sve svoje slobodno vreme vežbanju u gađanju iz puške. On kupi baruta i olova, i sve mu postade meta; maslinovo stablo, tužno, kržljavo i sivo, koje raste po obroncima Sabinskih planina; lisica koja večerom izlazi iz svoje jazbine da započne svoj noćni lov, i orao što šestari po vazduhu. Uskoro on postade toliko vešt, da je Tereza nadvladala strah koji je isprva osećala kad bi čula pucanj, i uživala je da gleda kako njen drug zariva zrno iz svoje puške gde god zaželi isto toliko tačno kao da ga je rukom zabadao.

Jedne večeri jedan vuk zaista iziđe iz jelove šume blizu koje su se to dvoje mladih obično bavili; ali vuk ne pređe ni deset koraka po ravnici, a bio je već mrtav.

Vampa, sav ponosan zbog tog lepog pogotka natovari vuka na leđa i odnese ga na imanje.

Zbog svega ovoga Luiđi se beše pročuo u okolini toga imanja; jer darovit čovek, ma gde se nalazio, stvara oko sebe krug onih koji mu se dive. U okolini se govorilo o tome mladom pastiru kao o najveštijem, najsnažnijem i najodvažnijem seljaku u čitavom tom kraju; te iako je Tereza, u još širem krugu, važila kao jedna od najlepših devojaka u Sabinskom kraju, niko nije ni pomišljao da joj kaže neku ljubavnu reč, jer se znalo da nju Vampa voli.

A međutim, to dvoje mladih nikad nisu kazali jedno drugom da se vole. Oni su rasli jedno pored drugoga kao dva drveta koja prepliću svoje korenje u zemlji, svoje grane u vazduhu i svoj miris u nebu; ali su osećali istu želju da budu zajedno. Ta želja postala im je potreba, te bi pre mogli da zamisle smrt nego da se rastanu makar i za jedan jedini dan.

Tereza je imala šesnaest godina, a Vampa sedamnaest.

U to vreme počelo se mnogo govoriti o jednoj razbojničkoj družini koja, se stvarala u Lepinskim bregovima. Hajdučija nije nikad bila ozbiljno iskorenjena u okolini Rima. Ponekad nije bilo vođa, ali kad bi se neki od njih pojavio, retko bi se dogodilo da mu nedostaje družina.

Čuveni Kukumeto, progonjen u Abrucima, isteran iz Napuljske Kraljevine, gde je vodio pravi rat, bio je prešao Gariljano kao Manfred, pa je došao da se između Sonina i Juperna skloni na obalama Amazine.

On se to sad trudio da ponovo sastavi družinu i išao je stopama Dečezarisa i Gasparona, nadajući se da ih uskoro prevaziđe. Više mladića iz Palestrine, Fraskatija i Pampinare iščezoše. Ispočetka su se zabrinuli zbog njih, a zatim se uskoro saznade da su otišli da stupe u Kukumetinu družinu.

Posle nekog vremena Kukumeto postade predmet opšte pažnje. Pričalo še o neverovatno smelim podvizima toga harambaše i o njegovoj groznoj surovosti.

Jednoga dana on ugrabi jednu devojku: bila je to kći zemljomera iz Frozinona. Razbojnički zakoni su neumitni: devojka pripada najpre onome ko ju je ugrabio, a zatim ostali vuku kocku, te nesrećnica služi za uživanje čitavoj družini, sve dok je razbojnici ne ostave ili dok ne umre.

Kad su njeni roditelji dovoljno bogati da je otkupe, razbojnici šalju glasnika koji pregovara o otkupu, a glava zarobljenice jamči za sigurnost izaslanika. Ako se odbije otkup, zarobljenica je neopozivo osuđena na smrt.

Ta devojka imala je svoga dragana u Kukumetinoj družini; on se zvao Karlini.

Kad je raspoznala mladića, pružila je ruke k njemu i pomislila da je spasena. Ali jadni Karlini, kad ju je poznao, oseti kako mu se srce cepa, jer je dobro znao kakva sudbina očekuje njegovu draganu.

Međutim, pošto je on bio Kukumetov ljubimac, pošto je s njim delio sve opasnosti pune tri godme, i pošto mu je spasao život kad je pucanjem iz pištolja oborio jednog karabinjera koji je već bio zamahnuo sabljom iznad Kukumetine glave, nadao se da će ovaj imati malo sažaljenja prema njemu.

On stoga odvede vođu malo ustranu, dok je devojka, sedeći kraj stabla jednog velikog bora što se dizao usred jednog proplanka u šumi, bila načinila veo od živopisne povezače rimskih seljanki i skrivala lice od požudnih pogleda razbojnika.

Tu mu on ispriča sve, svoju ljubavnu vezu sa zarobljenicom, njihove zakletve na vernost, i kako su svake noći, otkako su se bavili u toj okolini, zakazivali sastanke u nekim ruševinama.

Baš te večeri Kukumeto je bio poslao Karlinija u jedno obližnje selo, te ovaj nije mogao da dođe na sastanak, ali je Kukumeto naišao onamo slučajno, kako je on tvrdio, i tada je ugrabio devojku.

Karlini je preklinjao svoga harambašu da načini izuzetak njemu za ljubav i da ne dira Ritu, govoreći mu kako je njen otac bogat, te će platiti dobar otkup.

Izgledalo je da je Kukumeto pristao da se odazove molbama svoga prijatelja, jer mu naredi da nađe nekog pastira koga bi mogli poslati Ritinom ocu u Frozinone.

Tada Karlini priđe devojci sav radostan, reče joj da je spasena i pozva je da napiše svome ocu pismo u kome će ispričati šta joj se dogodilo i javiti mu da je otkup za nju određen u sumi od trista pijastra.

Ocu je bio ostavljen rok od samo dvanaest sati, a to će reći do sutradan u devet sati pre podne.

Čim je pismo napisano, Karlini ga zgrabi i otrča u ravnicu da potraži nekog glasnika.

On naiđe na jednog mladog pastira koji je baš saterivao stado u tor. Najpogodniji glasnici razbojnika su pastiri, jer oni žive između varoši i planine, između divljine i kulture.

Mladi pastir pođe odmah, obećavši da će za nepun sat stići u Frozinone.

Karlini se vrati sav radostan da se sastane sa svojom draganom i da joj javi dobru vest.

On zateče družinu na proplanku, gde je veselo večerala hranu koju su razbojnici uzimali od seljaka samo kao danak. Među tim veselim gozbenicima on je uzalud tražio Kukumeta i Ritu.

On zapita gde su oni; razbojnici mu odgovoriše glasnim smehom. Hladan znoj obli Karlinijevo čelo, i on oseti kako mu se od strepnje diže kosa na glavi.

On ponovi pitanje, jedan od gozbenika napuni čašu orvijetskim vinom i pruži mu je govoreći:

"U zdravlje hrabrog Kukumeta i lepe Rite!"

U tom trenutku učini se Karliniju da ču jedan ženski uzvik. Sve mu odjednom postade jasno. On uze čašu i razbi je o lice onoga koji mu je beše pružio, pa jurnu u pravcu uzvika.

Posle sto koraka iza jednog žbuna, zateče Ritu onesvešćenu u Kukumetinom naručju.

Kad ugleda Karlinija, Kukumeto se uspravi držeći po jedan pištolj u svakoj ruci.

Dva razbojnika su se gledala kratko vreme: jedan sa razbludnim osmehom na usnama, a drugi sa smrtnim bledilom na licu.

Pomislio bi se da će se između ta dva čoveka dogoditi nešto užasno. Ali malo-pomalo Karlinijeve crte lica se opustiše, a ruka koju je bio prineo jednom od pištolja u svom pojasu opet spade i visila mu je pored tela. Rita je ležala između njih dvojice.

Mesec je osvetljavao taj prizor.

"— Dakle, — reče mu Kukumeto — jesi li izvršio zadatak koga si se primio?

"— Jesam, starešino, — odgovori Karlini — i sutra pre devet sati Ritin će otac biti ovde s novcem.

"— Odlično! A dotle ćemo se noćas proveseliti. Ova devojka je divna, i ti zaista imaš dobar ukus, majstor-Karlini. I zato, pošto ja nisam sebičan, vratićemo se drugovima i izvlačiti kocku da vidimo čija će sad biti.

"— Znači rešili ste da je podvrgnete opštem zakonu? — zapita Karlini.

"— A zašto bi se pravio izuzetak radi nje?

"— Mislio sam da ste na moju molbu…

"— A šta si ti nešto više nego ostali?

"— To je tačno.

"— Ali, ne brini ništa, — nastavi Kukumeto smejući se — malo ranije ili malo docnije, ipak ćeš i ti doći na red.

Karlinijevi zubi su se stezali da se polome.

"— Hajdemo — reče Kukumeto koraknuvši prema gozbenicima. — Hoćeš li poći?

"— Doći ću odmah…"

Kukumeto se udalji ne gubeći iz vida Karlinija, jer se zacelo bojao da ga ovaj ne napadne s leđa. Ali ništa na razbojniku nije odavalo neku neprijateljsku nameru.

On je stajao skrštenih ruku pored onesvešćene Rite.

Jednog trenutka Kukumeto pomisli da će je mladić uzeti u naručje i pobeći s njom. Ali njemu je to sad bilo svejedno, jer je s Ritom učinio što je hteo; a što se tiče novca, trista pijastra razdeljenih medu družinom predstavljalo je tako bednu sumu da je on za to malo mario.

On stoga produži put ka proplanku; ali na njegovo veliko iznenađenje, Karlini stiže tamo skoro u isti mah kad i on.

"— Da se vuče kocka! Da se vuče kocka!" — povikaše svi razbojnici kad ugledaše starešinu.

I oči svih tih ljudi sijale su od pijanstva i pohote, dok ih je plamen vatre osvetljavao crvenkastom svetlošću, zbog koje su ličili na demone.

Ono što su oni tražili bilo je opravdano; zato harambaša klimnu glavom u znak da odobrava njihov zahtev. Staviše sva imena u jedan šešir, i Karlinijevo zajedno sa ostalima, pa najmlađi član družine izvuče iz te slučajne urne jednu ceduljicu.

Na ceduljici je bilo ispisano ime Đavolačo. Bio je to onaj isti koji je ponudio Karliniju da pije u zdravlje harambaše i kome je Karlini odgovorio razbijajući mu čašu o lice.

Iz široke rane, otvorene od slepoočnice do usta, liptila je krv.

Đavolačo, videći da mu je sreća bila naklonjena, zasmeja se glasno.

"— Starešino, — reče on — maločas Karlini nije hteo da pije u vaše zdravlje, pa mu sad predložite da pije u moje. Možda će prema vama imati više prizrenja nego prema meni."

Svak je očekivao da će Karlini planuti; ali na veliko iznenađenje sviju, on uze čašu jednom rukom a bocu drugom, pa puneći čašu reče sasvim mirnim glasom:

"— U tvoje zdravlje, Đavolačo!

I ispi čašu, a ruka mu ne zadrhta. Zatim sede kraj vatre pa reče:

"— Moj deo večere! Ogladneo sam od hodanja.

"— Živeo Karlini! — uzviknuše razbojnici.

"— U dobri čas! Tako postupaju dobri drugovi."

I svi ponovo načiniše krug oko vatre dok se Đavolačo udaljavao.

Karlini je jeo i pio kao da se ništa nije dogodilo.

Razbojnici su ga posmatrali začuđeno, ne razumevajući nimalo tu neosetljivost, kad čuše iza sebe kako po zemlji odjekuju teški koraci.

Okretoše se i ugledaše Đavolača kako drži devojku u naručju.

Glava joj je bila zabačena, a njene duge kose padale su do zemlje.

Ukoliko su više ulazili u krug svetlosti koju je bacala vatra, sve se jasnije videlo bledilo devojke i bledilo razbojnika.

U tom prizoru bilo je nečega toliko neprirodnog i toliko svečanog, da se svak diže, izuzev Karlinija, koji je i dalje sedeo, jeo i pio kao da se ništa ne događa oko njega.

Đavolačo je i dalje prilazio u najdubljoj tišini, pa spusti Ritu pred noge harambaši.

Tada su svi mogli da vide uzrok devojčinog i razbojnikovog bledila: Riti je ispod leve dojke bio zaboden nož do korica.

Sve se oči okretoše ka Karliniju: kanija mu je bila prazna o pojasu.

"— A! a! — reče harambaša. — Sad razumem zašto je Karlini ostao iza mene."

Svaka divljačna narav je sposobna da ceni neko odvažno delo; i mada možda nijedan od tih razbojnika ne bi učinio ono što je maločas učinio Karlini, svima je bilo jasno šta je on učinio.

"— No, dakle! — reče Karlini ustajući takođe i prilazeći lešu, sa rukom na kundaku jednog od svojih pištolja — ima li još koga ko bi mi osporavao pravo na ovu ženu?

"— Nema, — reče harambaša — ona je tvoja!"

Tada je i Karlini uze u naručje i odnese izvan kruga svetlosti koju je bacao plamen vatre.

Kukumeto rasporedi straže kao uvek, pa razbojnici polegaše oko vatre, uvijeni u svoje ogrtače.

U ponoć stražar dade znak za uzbunu, i za tren oka su harambaša i njegovi drugovi bili na nogama.

Bio je to Ritin otac, koji je dolazio noseći otkupninu za svoju kćer.

"— Evo, — reče Kukumetu pružajući mu torbicu s novcem — tu ima trista pistola, vrati mi moje dete."

Ali harambaša ne uze novac nego mu dade znak da pođe za njim. Starac posluša, i obojica zađoše između drveća, kroz čije su grane prosijavali mesečevi zraci. Najzad se Kukumeto zaustavi, pa ispruži ruku i pokaza starcu dve osobe zgurene ispod jednog drveta.

"— Eno, zatraži svoju kćer od Karlinija — reče on. — On će te obavestiti o njoj."

I on se povrati svojim drugovima.

Starac je i dalje stojao nepomično i gledao ukočenim pogledom. Osećao je da mu nekakva nepoznata, ogromna i nečuvena nesreća lebdi nad glavom.

Najzad pođe nekoliko koraka prema toj bezobličnoj grupi u kojoj nije mogao ništa da razazna.

Na šum što ga je on stvarao prilazeći, Karlini diže glavu, i tada oblici tih dveju ličnosti počeše da se ukazuju jasnije starčevim očima.

Jedna žena je ležala na zemlji, sa glavom naslonjenom na kolena jednoga čoveka, koji je sedeo nagnut nad njom. Tek kada se taj čovek ispravio, otkrio je lice žene koju je držao stegnutu na svojim grudima.

Starac raspoznade svoju kćer, a Karlini raspoznade starca.

"— Očekivao sam te — reče razbojnik Ritinom ocu.

"— Bedniče! — reče starac — šta si to učinio."

I on je sa užasom posmatrao Ritu, bledu, nepomičnu. okrvavljenu, sa nožem u grudima.

Jedan mesečev zrak padao je na nju i osvetljavao je svojom bledom svetlošću.

"— Kukumeto je izvršio nasilje nad tvojom ćerkom, — reče razbojnik — a pošto sam je ja voleo, ubio sam je, jer je posle toga trebalo da posluži kao igračka čitavoj družini."

Starac ne izgovori ni jednu jedinu reč, samo poblede kao utvara.

"— A sada, — reče Karlini — ako sam pogrešio, osveti je."

I on istrže nož iz devojčinih grudi, pa ustade i pođe ka starcu pružajući mu nož jednom rukom, dok je drugom razgrtao kaput i izlagao mu svoje nage grudi.

"— Dobro si učinio — reče mu starac potmulim glasom. — Zagrli me, sinko."

Karlini se baci jecajući u naručje ocu svoje dragane. To su bile prve suze koje je taj krvavi čovek prolio.

"— A sad — reče starac Karliniju — pomozi mi da sahranim svoju kćer."

Karlini otide da donese dva budaka, pa otac i verenik počeše da kopaju zemlju ispod jednog hrasta čije će gusto granje natkriljavati devojčin grob.

Kad je grob bio iskopan, otac ju je poljubio prvi, a verenik posle njega; zatim ju je jedan uzeo za noge a drugi za ramena, pa su je spustili u raku.

Zatim su kleknuli sa obe strane i očitali zaupokojene molitve.

Posle toga, kad su završili, natrpali su zemlju preko leša sve dok raka nije bila ispunjena. Tada starac pruži ruku Karliniju i reče mu:

"— Hvala ti, sinko! A sad me ostavi samog.

"— Ali ipak… — reče Karlini.

"— Ostavi me, naređujem ti."

Karlini posluša, otide svojim drugovima, uvi se u svoj ogrtač, pa je uskoro zatim izgledalo da je zaspao isto tako čvrsto kao i ostali.

Bilo je rešeno još uoči toga dana da promene logor.

Na jedan sat pre zore Kukiimeto probudi svoje ljude i izdade naređenje za polazak.

Ali Karlini ne htede da napusti šumu a da ne sazna šta je bilo sa Ritinim ocem.

On se uputi starcu gde ga je bio ostavio.

On nađe starca obešenog o jednu granu hrasta koji je činio hlad grobu njegove kćeri.

Tada se on nad lešom jednoga i nad grobom druge zakle da će ih oboje osvetiti.

Ali nije uspeo da izvrši tu zakletvu, jer je dva dana docnije, u sukobu sa rimskim karabinijerima, ubijen.

Samo, svi su se začudili što ga je metak pogodio između plećaka, iako je on bio okrenut licem neprijatelju.

Čuđenje prestade kad jedan od razbojnika napomenu svojim drugovima da se Kukumeto nalazio na desetak koraka iza Karlinija kad je Karlini pao.

Onoga jutra kada su pošli iz Frozinonske šume on je kroz mrak pošao za Karlinijem, čuo njegovu zakletvu, i kao predostrožan čovek preduhitrio ga.

O tome strašnom razbojničkom starešini prepričavalo se još mnogo drugih povesti ne manje zanimljivih od ove.

I zato su svi stanovnici od Fondija do Peruze drhtali pri samom pomenu Kukumetovog imena.

Luiđi i Tereza često su razgovarali o tim povestima.

Devojka je drhtala uzbuđeno na sve te priče; ali ju je Vampa umirivao jednim osmejkom, udarajući u zemlju svojom dobrom puškom koja je tako tačno pogađala cilj. Zatim, ako se ona ne bi primirila, on bi joj pokazao na sto koraka od njih nekog gavrana koji je stajao na nekoj suvoj grani, nanišanio ga, okinuo obaraču, i pogođena ptica bi pala pod drvo.

Ipak, vreme je prolazilo. To dvoje mladih bili su ugovorili da se venčaju kad Vampi bude dvadeset a Terezi devetnaest godina.

Oboje su bili siročad bez roditelja; imali su da traže odobrenje samo od svojih gazda; oni su ga zatražili i dobili.

Jednoga dana kad su razgovarali o svojim planovima za budućnost, začuše dva do tri pucnja; zatim odjednom jedan čovek iziđe iz šume blizu koje su to dvoje mladih obično napasali svoja stada i potrča k njima.

Kad stiže na daljinu sa koje su mogli da ga čuju, on im doviknu:

"— Mene gone! Možete li me sakriti?"

Dvoje mladih uvideše odmah da je to zacelo neki razbojnik; ali između seljaka i rimskog razbojnika postoji neka urođena naklonost zbog koje je seljak uvek spreman da učini uslugu razbojniku.

Zato Vampa, ne rekavši ništa, otrča do kamena koji je zatvarao ulaz u njihovu pećinu, otkri ulaz povukavši kamen k sebi, dade znak beguncu da se sakrije u to sklonište za koje niko nije znao, gurnu natrag kamen, pa se vrati i sede pored Tereze.

Skoro odmah zatim četiri karabinijera na konjima pojaviše se na ivici šume; trojica su izgleda, tražili begunca, a četvrti je vukao za vrat jednog uhvaćenog razbojnika.

Ona tri karabinijera pretražiše okolinu jednim pogledom, spaziše to dvoje mladih, dojuriše k njima trkom i zapitaše ih.

Oni rekoše da ništa nisu videli.

"— To je velika šteta — reče podoficir — jer onaj koga tražimo je razbojnički vođa.

"— Kukumeto? — ne mogaše da se uzdrže a da ne uzviknu zajedno Luiđi i Tereza.

"— Jeste — odgovori podoficir. — A pošto je njegova glava ucenjena sa hiljadu rimskih talira, bilo bi pet stotina za vas da ste nam pomogli da ga uhvatimo."

Dvoje mladih se zagledaše. Podoficir se ponada za trenutak. Pet stotina rimskih talira čine tri hiljade franaka, a tri hiljade franaka su čitavo bogatstvo za dva siročeta koja uskoro treba da se venčaju.

"— Jeste, to je velika šteta, — reče Vampa.— ali mi ga nismo videli."

Tada karabinijeri počeše da pretražuju okolinu u raznim pravcima, ali uzalud.

Zatim jedan po jedan iščezoše.

Onda Vampa otide da povuče kamen i Kukumeto izađe.

On je video kroz pukotine na granitnim vratima to dvoje mladih kako razgovaraju sa karabinijerima; naslutio je o čemu razgovaraju, pročitao je na Luiđijevom i Terezinom licu nepokolebljivu odluku da ga ne izdadu, te izvuče iz džepa kesu punu zlatnika i ponudi im je.

Ali Vampa diže glavu ponosito; međutim Terezine oči zasijaše pri pomisli na sve one raskošne nakite i lepe haljine koje bi mogla kupiti tom kesom punom zlata.

Kukumeto je bio veoma vešt đavo; on je na sebe bio uzeo lik razbojnika umesto da se pretvorio u zmiju. On zapazi taj pogled, raspoznade u Terezi dostojnu Evinu kćer, i vrati se u šumu okrećući se više puta tobože da bi pozdravio svoje spasioce.

Prođe nekoliko dana, a oni ne videše ponovo Kukumeta niti čuše što o njemu.

Vreme mesojeđa se bližilo. Grof od San-Feliča objavi da će prirediti veliki bal pod maskama, na koji je bilo pozvano sve što je u Rimu bilo najotmenije.

Tereza je žarko želela da vidi taj bal. Luiđi zatraži od svog zaštitnika, upravnika, odobrenje za nju i za sebe da prisustvuju balu sakriveni među domaćom poslugom; i on dobi to odobrenje.

Grof je priređivao taj bal naročito da bi obradovao svoju kćer Karmelu, koju je obožavao.

Karmela je bila istih godina i ista stasa kao i Tereza, a Tereza je bila bar isto toliko lepa kao Karmela.

Pred bal, uveče, Tereza obuče svoje najlepše odelo, stavi svoje najlepše igle za kosu, svoj najlepši stakleni nakit. Nosila je odelo žena iz Fraskatija.

Luiđi je imao na sebi ono tako živopisno praznično odelo seljaka iz okoline Rima.

Njih dvoje se izmešaše, kao što im je bilo dopušteno, sa poslugom i seljacima.

Svečanost je bila veličanstvena. Ne samo da je letnjikovac bio blistavo osvetljen, nego je i bezbroj šarenih lampiona bilo obešeno o drveće u vrtu. Zato je uskoro sav svet iz palate pohrlio na terase, a sa terasa na staze u vrtu.

Na svakom raskršću bio je po jedan orkestar i stolovi sa jelom i pićem. Šetači bi se tu zaustavili, kadril bi se obrazovao, te bi se igralo gde je kome milo.

Karmela je bila obučena kao devojka iz Sonina. Na njoj je bila kapica sva izvezena biserom, igle za kosu bile su joj od zlata i sa dijamantima, pojas joj je bio od turske svile sa krupnim zlatotkanim cvetovima, ogrtač i suknja od kašmira, a keceljica od indijskog muselina; dugmad na njenoj bluzi bila su od dragog kamenja.

Dve njene drugarice bile su obučene jedna kao devojka iz Netuna, a druga kao devojka iz Riče.

Četiri mladića iz najbogatijih i najaristokratskijih rimskih porodica pratili su ih sa onom italijanskom slobodom u ponašanju kojoj nema ravne u svetu. Oni su ipak bili obučeni kao seljaci iz Albana, Veletrija, Čivita-Kastelane i Sore.

Razume se samo po sebi da su ta seljačka odela, kao i odela seljančica, blistala od zlata i dragog kamenja.

Karmeli pade na um da sastavi jednoobrazan kadril, ali joj je nedostajala jedna seoska devojka.

Karmela pogleda oko sebe, ali nijedna od njenih zvanica nije imala odelo kakvo je bilo na njoj i na njenim drugaricama.

Grof od San-Feliča joj pokaza među seljankama Terezu, oslonjenu na Luiđijevu ruku.

"— Dopuštate li, oče? — reče Karmela.

"— Pa razume se! — odgpvori grof. — Zar nismo na karnevalu."

Karmela se naže ka jednom mladiću koji je išao s njom ćaskajući, i reče mu nekoliko reči pokazujući mu prstom tu devojku.

Mladić je pogledom pratio lepu ruku koja mu je služila kao putokaz, pokloni se, pa priđe Terezi i pozva je da učestvuje u kadrilu kojim će rukovoditi grofova kći.

Tereza oseti kao da joj neki plamen pomilova lice. Ona pogledom upita Luiđija, a on nije nikako mogao da odbije. Luiđi pusti da polako sklizne Terezina ruka, koju je držao pod svojom, i Tereza, koju je vodio njen otmeni kavaljer, udalji se i otide da zauzme, sva uzdrhtala, svoje mesto u tome aristokratskom kadrilu.

Nema sumnje da bi, u očima nekog umetnika, Terezin pravi narodni i jednostavni kostim izgledao mnogo originalniji nego kostim Karmele i njenih drugarica. Ali je Tereza bila lakomislena i kaćiperna devojka, te su je vezovi na muselinu, palmove grančice na pojasu i sjaj kašmira dovodili do ushićenja, a blesak safira i dijamanata do ludila.

Luiđi je pak osećao kako se u njemu rađa neko nepoznato osećanje: bio je to kao nekakav potmuo bol koji ga je najpre ujedao za srce, a odatle, sav drhtav, jurio mu kroz žile i obuzimao mu celo telo. On je očima pratio i najmanje pokrete Tereze i njenog kavaljera. Kad bi im se ruke dodirnule, on bi osetio kao da ga hvata nesvestica, krv mu je snažno udarala u damare, i činilo mu se da mu u ušima podrhtava zvuk zvona. Kad bi njih dvoje razgovarali, iako je Tereza plašljivo i oborenih očiju slušala govor svoga kavaljera, Luiđi je čitao iz vatrenih očiju lepoga mladića da su njegove reči pohvale, a tada mu se činilo da se zemlja pod njim vrti i da mu svi glasovi pakla došaptavaju podstreke na ubistvo i klanje. I tada, bojeći se da ne pusti na volju svojoj pomami, on se jednom rukom grčevito držao za grab pored koga je stojao, a drugom je isto tako stezao izvajani držak kame koja mu je bila zadenuta za pojas i koju je on ponekad, i ne zapažajući to, skoro potpuno izvlačio iz kanije.

Luiđi je bio ljubomoran! On je osećao da bi Tereza, ponesena svojom koketnom i oholom naravi, mogla da mu izmakne iz ruku.

A međutim se ta mlada seljanka, koja je isprva bila skoro prestrašena, uskoro pribrala. Kazali smo već da je Tereza bila lepa. Ali to nije sve, jer je Tereza bila i ljupka, i njena divlja ljupkost bila je mnogo snažnija od naše uspijačke i izveštačene ljupkosti.

Ona požnje skoro sav uspeh u kadrilu; te ako je ona zavidela kćeri grofa od San-Feliča, mi ne bismo smeli reći da Karmela nije bila ljubomorna na nju.

Zato ju je njen kavaljer obasipao pohvalama dok ju je pratio natrag do mesta odakle ju je poveo i gde ju je Luiđi očekivao.

Dvaput ili triput za vreme kadrila devojka bi bacila pogled na njega, i uvek bi ga videla bledog i namrgođenog. Jedanput je čak oštrica njegovog noža upola izvučena iz korica, zasenila njene oči kao nekim zloslutnim bleskom.

Zato je ona skoro dršćući ponovo uhvatila ruku svog dragana.

Kadril je požnjeo najveći uspeh, te se videlo da je pokrenuto pitanje da se odigra još jedanput; jedino se Karmela tome protivila, ali je grof od San-Feliča zamoli tako nežno, da ona naposletku pristade.

Odmah jedan od kavaljera pođe da pozove Terezu, bez koje bi bilo nemogućno da se kadril odigra, ali devojke već beše nestalo.

Zaista, Luiđi nije više osećao dovoljno snage da izdrži još jedno iskušenje, te je pola milom pola silom odveo Terezu na drugi kraj bašte. Tereza je i protiv svoje volje pristala na to, jer je po izbezumljenom mladićevom licu videla, i po njegovom ćutanju ispresecanom nervoznim drhtajima uvidela da se nešto neobično zbiva u njemu. I ona je osećala neki unutrašnji nemir, pa iako nije bila učinila ništa rđavo, ipak je naslućivala da je Luiđi u pravu da je prekorava; zašto? Ona to nije znala, ali je ipak osećala da bi ti prekori bili opravdani.

Međutim, na veliko Terezino iznenađenje, Luiđi ne reče ništa, i nijedna reč ne pređe preko njegovih usana do kraja te večeri. Samo, kad je noćna hladnoća bila oterala zvanice iz vrtova, i kad su se za njima zatvorila vrata letnjikovca da se svečanost nastavi unutra, on isprati Terezu; a kad je ona htela da uđe u svoju kuću, on joj reče:

"— Tereza, o čemu si mislila kad si igrala naspram mlade grofice od San-Feliča?

"— Mislila sam — odgovori devojka u potpunoj iskrenosti svoje duše — da bih dala polovinu svog života da imam odelo kakvo je ona nosila.

"— A šta ti je govorio tvoj kavaljer?

"— Govorio mi je da samo od mene zavisi da li ću ga dobiti i da radi toga treba da kažem još jednu reč.

"— Imao je pravo — odgovori Luiđi. — Želiš li ga još tako žarko kao što kažeš?

"— Da.

"— E, pa lepo! Imaćeš ga!"

Začuđena devojka diže glavu da ga pita; ali je njegovo lice bilo tako natušteno i strašno da joj se reč sledi na usnama.

Uostalom, dok je govorio, Luiđi se udaljavao.

Tereza ga je pratila pogledom kroz noć dokle god je mogla da ga vidi. Zatim, kad ga nestade, ona uđe u kuću uzdišuči.

Te iste noći odigrao se jedan veliki događaj, verovatno zbog nepažnje nekog sluge koji je zanemario da pogasi sveće; vatra je planula u letnjikovcu San-Feliče, i to baš u sporednim odajama stana lepe Karmele. Probuđena usred noći svetlošću plamenova, ona je skočila sa postelje, uvila se u sobnu haljinu i pokušala da pobegne kroz vrata; ali je hodnik kojim je trebalo da prođe bio već u plamenu. Tada se ona vratila u svoju sobu prizivajući iz svega glasa u pomoć, kada se odjednom njen prozor, koji se nalazio na dvadeset stopa iznad zemlje, otvorio; jedan mlad seljak jurnuo je u sobu, uzeo je u naručje, pa ju je natčovečanslsom snagom i veštinom preneo na travnjak, gde se onesvestila. Kad se osvestila, njen otac bio je pored nje. Sve sluge su je okružavale i pružale joj pomoć. Čitavo jedno krilo letnjikovca bilo je izgorelo; ali šta je to marilo, kad je Karmela bila živa i zdrava.

Tražili su svuda njenog spasioca, ali se njen spasilac ne pojavi; zapitkivali su koga god su stigli, ali ga niko nije video. Što se tiče Karmele, ona je bila toliko uzrujana da ga nije ni poznala.

Uostalom, kako je grof bio neizmerno bogat, izuzev opasnosti koja je bila zapretila Karmeli i koja se njemu učinila — baš zbog čudesnog načina na koji ju je izbegla — pre kao jedna nova milost proviđenja nego kao stvarna nesreća, šteta prouzrokovana vatrom bila je za njega beznačajna.

Sutradan, u uobičajeno vreme, dvoje mladih se opet sastadoše na ivici šume. Luiđi je bio došao prvi. On pođe u susret devojci veoma radostan; izgledalo je da je potpuno zaboravio sinoćni događaj. Na Terezi se videlo da je zamišljena; ali kad vide da je Luiđi raspoložen, i ona se načini bezbrižna vesela, što je i bilo u osnovi njene naravi, kad je neko uzbuđenje ne bi uzrujalo.

Luiđi uze Terezu pod ruku i odvede je do ulaza u pećinu. Tamo se zaustavi. Devojka, naslućujući da tu ima nečeg neobičnog, pogleda ga pravo u oči.

"— Tereza, — reče Luiđi — sinoć si mi kazala da bi dala sve na svetu da imaš odelo kao grofova kći?

"— Jesam, — reče Tereza začuđeno — ali sam bila luda što sam to poželela.

"— A ja sam ti odgovorio: Dobro, imaćeš ga.

"— Da, — prihvati devojka, a njeno čuđenje raslo je pri svakoj Luiđijevoj reči — ali ti si to odgovorio jamačno da mi pričiniš zadovoljstvo.

"— Ja ti nisam nikad obećao nešto a da ti to nisam i dao, Tereza — reče ponosno Luiđi. — Uđi u pećinu i obuci se."

Posle tih reči on ukloni kamen i pokaza Terezi pećinu osvetljenu dvema svećama koje su gorele sa obe strane jednog divnog ogledala; na prostom stočiću što ga je Luiđi načinio bile su poređane biserne ogrlice i igle s dijamantskom glavom, a na jednoj stolici pored toga nalazio se ostatak odela.

Tereza uskliknu radosno, pa i ne pitajući otkuda je taj kostim i ne gubeći vreme da se zahvali Luiđiju, jurnu u pećinu pretvorenu u oblačionicu.

Luiđi za njom gurnu kamen natrag, jer beše ugledao na grebenu jednog brežuljka, koji je sprečavao da se sa mesta gde je on bio vidi Palestrina, jednog putnika na konju, koji zastade za trenutak kao da ne zna kojim će putem da produži. On se ocrtavao na nebeskom plavetnilu sa onom oštrinom koja se iz velike daljine može videti samo u južnim predelima.

Kad spazi Luiđija, putnik potera svoga konja trkom i dođe k njemu.

Luiđi se ne beše prevario; putnik koji je išao iz Palestrine u Tivoli bio je u nedoumici kojim putem treba da ide.

Mladić mu ga pokaza; ali kako se na četvrt milje odatle put račvao u tri staze, te bi putnik mogao ponovo da zaluta kad bi stigao do te tri staze, on zamoli Luiđija da ga odvede donde.

Luiđi skide svoj ogrtač i spusti ga na zemlju, prebaci preko ramena svoju pušku, pa oslobodivši se tako teškog odela, pođe ispred putnika onim gorštačkim brzim korakom koji i konjski korak može jedva da prati.

Posle deset minuta Luiđi i putnik bili su na raskrsnici koju mladi pastir beše pokazao.

Kad stigoše tamo, on jednim veličanstvenim pokretom, kao kakav car, ispruži ruku ka onom od triju puteva kojim je trebalo da putnik ide, pa reče:

— Evo vašega puta, preuzvišenosti. Sad se više ne možete prevariti.

— A evo tebi nagrade — reče putnik pružajući mladom pastiru nekoliko novčića.

— Hvala — reče Luiđi povlačeći ruku. — Ja činim uslugu, ali ja ne prodajem.

— Ali — reče putnik, koji je uostalom, izgleda, bio naviknut na razliku između poniznosti varošanina i ponositosti seljaka — ako odbijaš platu, valjda ćeš primiti poklon?

— E, to je nešto drugo!

— Onda — reče putnik — uzmi ova dva mletačka dukata i daj svojoj verenici da od njih načini minđuše.

— A vi onda uzmite ovu kamu — reče mladi pastir — i nećete naći, od Albana do ČivitaKastelane, kamu čiji je držak lepše izvajan.

— Primam je, — reče putnik — ali sam onda ja tvoj dužnik, jer ta kama vredi više od dva dukata.

— Za nekog trgovca, možda; ali za mene, koji sam je izvajao svojom rukom, ona jedva da vredi jedan pijaster.

— Kako se ti zoveš? — zapita putnik.

— Luiđi Vampa — odgovori pastir sa istim izrazom lica kao što bi odgovorio: Aleksandar, kralj Makedonije.

— A vi?

— Ja, — reče putnik — ja se zovem Sindbad Moreplovac.

Franc od Epineja uzviknu iznenađeno.

— Sindbad Moreplovac! — reče on.

— Da, — nastavi pripovedač — to je ime putnik kazao Vampi kao svoje.

— Ali zaboga! — prekide ga Albert — šta imate protiv tog imena? To je vrlo lepo ime i ja moram priznati da su me pustolovine što ih je preživeo gazda toga imena mnogo zanimale kad sam bio mlad.

Franc više nije zapitkivao. To ime Sindbad Moreplovac, kao što ćemo lako razumeti, probudilo je u njemu sijaset uspomena, kao što ih je i uoči toga dana probudilo ime grofa od Monte Krista.

— Nastavite — reče on hotelijeru.

Vampa spusti prezrivo ona dva dukata u svoj džep, pa pođe polako istim putem kojim beše došao. Kad stiže na dvesta trista koraka od pećine, učini mu se da ču jedan uzvik.

On zastade, osluškujući otkuda je došao taj uzvik. Posle jednog trenutka on ču svoje ime izgovoreno razgovetno.

On skoči kao divokoza, zape pušku u trku i stiže za nepun minut na vrh brežuljka suprotnog onome na kome je bio ugledao putnika.

Tu uzvici "U pomoć!" dopreše do njega još jasnije.

On baci pogled na prostor iznad koga se nalazio; jedan čovek odnosio je silom Terezu kao kentaur Nesus Dejaniru.

Taj čovek bio se uputio ka šumi i bio je već prešao tri četvrtine puta od pećine do šume.

Vampa premeri rastojanje; čovek mu je bio izmakao za najmanje dvesta koraka, te nije bilo izgleda da će ga stići pre nego što on dođe do šume.

Mladi pastir se zaustavi kao da su mu se noge zakorenile. On nasloni kundak svoje puške na rame, podiže polako cev u pravcu otimača, pratio je jedan trenutak njegov trk, pa opali.

Otimač stade kao ukopan; kolena mu poklecnuše, i on pade povukavši pri padu i Terezu sa sobom.

Ali se Tereza odmah zatim diže; a begunac ostade na zemlji koprcajući se u samrtnom ropcu.

Vampa odmah potrča Terezi, jer su i nju na deset koraka od samrtnika noge izdale, te je pala na kolena. Mladić se strahovito bojao da zrno koje je oborilo njegovog neprijatelja nije možda istovremeno ranilo i njegovu verenicu.

Srećom, nije bilo ništa od toga, već je samo strah oduzeo snagu Terezi. Pošto se Luiđi dobro uverio da je ona zdrava i čitava, on se okrenu ka ranjeniku.

Ovaj tek što beše izdahnuo stegnutih pesnica, ustiju zgrčenih od bola i kose nakostrešene od smrtnog znoja.

Oči su mu ostale otvorene i kao da su pretile.

Vampa priđe lešu i poznade Kukumeta.

Od onoga dana kad su to dvoje mladih spasli tog razbojnika, on se zaljubio u Terezu i zakleo se da će ta devojka biti njegova. Od toga dana on ju je vrebao, pa iskoristivši onaj trenutak kad ju je njen dragan ostavio samu da bi pokazao put onom putniku, on ju je ugrabio i verovao već da je njegova, kad mu je Vampin metak, upućen nepogrešnim okom mladog pastira prosvirao srce.

Vampa ga je za trenutak posmatrao, a ni najmanje uzbuđenje ne ukaza se na njegovom licu, dok se Tereza, naprotiv, još sva uzrujana, nije smela približiti mrtvom razbojniku, sem korak po korak, i ustežući se bacala pokoji pogled na leš preko ramena svoga dragana.

Posle jednog trenutka Vampa se okrete svojoj dragani pa reče:

— Gle, gle. Ti si se obukla; sad je na mene red da se udesim.

Zaista, Tereza je bila obučena od glave do pete u seosko odelo ćerke grofa od San-Feliča.

Vampa uze Kukumetovo telo na ruke, pa ga odnese u pećinu, dok je sad Tereza ostala napolju.

Da je tuda naišao neki drugi putnik, on bi video nešto neobično: jednu pastirku kako čuva ovce u haljini od kašmira, sa minđušama i đerdanom od bisera, sa iglama s dijamantima i dugmetima od safira, smaragda i rubina.

On bi zacelo pomislio da se vratio u Florijanovo doba i tvrdio bi, po povratku u Pariz, da je naišao na alpijsku pastirku kako sedi u podnožju Sabinskih planina.

Posle četvrt časa i Vampa izađe iz pećine. Njegovo odelo nije na svoj način bilo manje lepo od Terezinog.

Imao je na sebi kaput od kadife crvene kao granat sa dugmetima od izvajanog zlata, svilen prsnik sav u izvezenim šarama, rimsku maramu zavezanu oko vrata i redenik sav protkan zlatom i crvenom i zelenom svilom; čakšire od kadife plave kao nebo pritegnute ispod kolena dijamantskim kopčama, dokolenice od jelenske kože išarane hiljadama raznobojnih ukrasa, i šešir na kome su se lepršale trake svih boja; dva časovnika visila su mu o pojasu, a divna kama bila mu je zadenuta za redenik.

Tereza uskliknu zadivljeno. Vampa je u tom odelu ličio na neku sliku Leopolda Roberta ili šnelca.

Bio je obukao celo Kukumetovo odelo.

Mladić zapazi utisak što ga je učinio na svoju verenicu, i ponosit osmejak prelete mu preko usta.

— A sad — reče on Terezi — jesi li spremna da deliš sa mnom moju sudbinu pa ma kakva ona bila?

— Oh, jesam! — uzviknu devojka ushićeno.

— Da ideš sa mnom svuda kud ja budem išao?

— Do na kraj sveta!

— Onda me uhvati pod ruku i pođimo, jer nemamo vremena za gubljenje.

Devojka provuče svoju ruku pod mišicu svoga dragana i ne pitajući ga kud je vodi, jer joj se on u tom trenutku činio lep, ponosan i moćan kao bog.

I oboje pođoše u šumu, i za nekoliko minuta već su bili u njoj.

Razume se samo po sebi da je Vampa poznavao sve planinske staze; zato on zađe u šumu ne dvoumeći se nijednog trenutka, iako nije bilo nijednog prokrčenog prolaza, već je raspoznavao put kojim treba da ide jedino posmatrajući drveće i žbunje. Išli su tako otprilike sat i po.

Posle tog vremena stigoše u najgušći deo šume. Jedna suva jaruga vodila je u jedan dubok klanac. Vampa pođe tim neobičnim putem koji je bio stešnjen između dveju strana i zamračen gustom senkom borova, te je ličio na onu Avernsku stazu koju spominje Vergilije, izuzev što se njim lakše silazilo.

Tereza, osećajući ponovo izvestan strah pri pogledu na to divlje i pusto mesto, pribijala se uz svoga vođu ne govoreći ni reči; ali pošto je videla da on korača uvek ujednačenim korakom i da je njegovo lice ozareno dubokom spokojnošću, imala je dovoljno snage da prikrije svoje uzbuđenje.

Odjednom, na desetak koraka od njih, jedan čovek kao da se odlepi od jednog drveta iza koga je bio sakriven, pa nanišani na Vampu i viknu:

— Ni koraka dalje, ili si mrtav!

— Koješta! — reče Vampa dižući prezrivo ruku, dok se Tereza, ne skrivajući svoj strah, pribijala uz njega. — Zar se vuci kolju među sobom?

— Ko si ti? — zapita stražar.

— Ja sam Luiđi Vampa, pastir na imanju San-Feliče.

— Šta hoćeš?

— Hoću da razgovaram s tvojim drugovima, koji su na proplanku Bela stena.

— Onda pođi za mnom, — reče stražar — ili, još bolje, pošto znaš gde je to, pođi napred.

Vampa se osmehnu prezrivo na tu razbojničku predostrožnost, pređe ispred Tereze i produži put istim onim pouzdanim i mirnim korakom koji ga je doveo dotle.

Posle pet minuta razbojnik im dade znak da stanu.

Dvoje mladih poslušaše.

Razbojnik triput graknu kao gavran.

Jedno graktanje odgovori tome trostrukom pozivu.

— Dobro je — reče razbojnik. — Sad možeš da produžiš dalje.

Luiđi i Tereza pođoše ponovo.

Ali ukoliko su odmicali, Tereza se dršćući sve više pribijala uz svoga dragana, jer se kroz drveće videlo kako se pojavljuje oružje i svetlucaju puščane cevi.

Proplanak Bela stena nalazio se na vrhu jedne omanje planine koja je nekada verovatno bila vulkan ugašen pre nego što su Rem i Romul pobegli iz Albe da bi došli da sagrade Rim.

Tereza i Luiđi iziđoše na vrh i istog se trenutka nađoše pred dvadesetinom razbojnika.

— Evo, ovaj mladić vas traži i želi da govori s vama — reče stražar.

— A šta on hoće da nam kaže? — zapita onaj koji je u odsustvu harambaše vršio dužnost starešine.

— Hoću da kažem da mi je dosadno da vršim pastirski posao — reče Vampa.

— A, razumem! — reče zamenik. — I došao si da nas zamoliš da te primimo među nas?

— Neka bude dobrodošao! — uzviknuše više razbojnika iz Feruzina, Pampinare i Ananjija, koji behu raspoznali Luiđija Vampu.

— Jeste, samo, ja sam došao da zatražim od vas nešto drugo, a ne samo da vam budem drug.

— A šta si došao da tražiš od nas? — rekoše razbojnici začuđeno.

— Došao sam da tražim od vas da vam budem starešina — reče mladić.

Razbojnici se glasno zasmejaše.

— A šta si ti učinio pa da polažeš pravo na tu počast? — zapita zamenik.

— Ubio sam vašeg starešinu Kukumeta, i evo njegovog odela — reče Luiđi — i zapalio sam letnjikovac San-Feliče da bih poklonio venčanu haljinu svojoj verenici.

Posle jednog sata Luiđi Vampa je bio izabran za starešinu na Kukumetino mesto.

— Pa, dakle, dragi moj Alberte, — reče Franc okrećući se svome prijatelju — šta sad mislite o građaninu Luiđiju Vampi?

— Ja kažem da je to mit — odgovori Albert — i da on nikad nije ni postojao.

— A šta je to mit? — zapita Pastrini.

— To bi bilo odveć dugo da vam objašnjavamo, dragi moj domaćine, — odgovori Franc. — I vi dakle kažete da majstor Vampa upražnjava u ovom trenutku svoj zanat u okolini Rima?

— I to sa smelošću kakvu pre njega nije ispoljio nijedan razbojnik.

— Znači da je policija uzalud pokušavala da ga uhvati?

— Šta ćete! On ima jataka i među pastirima u ravnici, i među ribarima na Tibru, i među krijumčarima na morskoj obali. Traže ga u planini, a on je na reci; gone ga po reci, a on umakne na pučinu; zatim odjednom, kad se misli da se sklonio na ostrvo Điljo, na Gvanuti ili na Monte Kristo, on se ponovo pojavi u Albanu, Tivoliju ili u Riči.

— A kako postupa s putnicima?

— Eh, bože moj! Sasvim prosto. Prema udaljenosti od varoši, on im ostavlja rok od osam sati, dvanaest sati, ili jedan dan da plate otkup; zatim, kad to vreme istekne, on poklanja kao poslednju milost još jedan sat. Poslednjeg minuta toga sata, ako putnik ne položi novac, on razmrska mozak zarobljeniku metkom iz pištolja, ili mu zabode kamu u srce, i sve je svršeno.

— Dakle, Alberte, — zapita Franc svoga druga — jeste li još uvek raspoloženi da idemo u Koloseum spoljnim bulevarima?

— Potpuno — reče Albert — ako je taj put živopisniji.

U tom trenutku odzvoni devet časova, vrata se otvoriše i kočijaš se pojavi.

— Preuzvišenosti, — reče on — kola vas čekaju.

— E, onda — reče Franc — u Koloseum!

— Kroz kapiju Popolo, preuzvišenosti, ili ulicama?

— Ulicama, dovraga! Ulicama! — uzviknu Franc.

— E, dragi moj! — reče Albert ustajući takođe i paleći i treću cigaru — zbilja, pomislio sam da ste hrabriji.

Posle toga dva mlada čoveka siđoše niz stepenice i popeše se u kola.

13. PRIVIĐENJE

Franc je pronašao jedno srednje rešenje da Albert stigne u Koloseum a da ne prođe ni pored jedne drevne ruševine, te da mu se zbog postepenog navikavanja ne učini ta džinovska građevina ni za aršin manja nego što je. Trebalo je, dakle, da idu ulicom Vija Sistinija, da skrenu pod uglom ispred crkve Santa Marija Mađore, pa da ulicom Vija Urbana i San-Pjetro in Vinkoli stignu u ulicu Vija del Koloseo.

Ovaj put je, pored toga, imao još jednu dobru stranu: što nimalo nije odvraćao Francovu pažnju sa utiska koji je na njega proizvela gazda-Pastrinijeva priča u koju je bio umešan i njegov tajanstveni domaćin sa Monte Krista. Zato se on i nalaktio u svom kutu i ponovo zapao u onaj beskonačni niz pitanja koja je postavljao samom sebi, a od kojih mu nijedno nije dalo pravi odgovor.

Još nešto ga je, pored ostalog, podsetilo na njegovog prijatelja Sindbada Moreplovca: one tajanstvene veze između razbojnika i mornara. Ono što je rekao gazda Pastrini o utočištu koje je Vampa dobijao na barkama ribara i krijumčara, podsetilo je Franca na ona dva korzikanska razbojnika koje je zatekao kako večeraju sa posadom male jahte, koja je skrenula sa svog puta i pristala u Porto-Vekiju jedino da bi njih vratila na obalu. Ime kojim je sebe nazivao njegov domaćin sa Monte Krista, a koje je spomenuo gazda hotela London, bio mu je dokaz da je taj čovek igrao istu čovekoljubivu ulogu na obalama Pjombina, Čivita-Vekije, Ostije i Gaete, kao i na obalama Korzike, Toskane i Španije. A kako je i on sam, ukoliko se Franc mogao setiti, spominjao Tunis i Palermo, to je bio dokaz da je on imao prilično velik krug veza.

Ali, ma koliko da su snažno delovala na duh toga mladića sva ova razmišljanja, ona iščezoše onog trenutka kad vide kako se pred, njim uzdiže tamna i džinovska utvara Koloseuma, kroz čije je otvore mesec bacao one dugačke i blede zrake što izviru iz avetinjskih očiju. Kola se zaustaviše na nekoliko koraka od Meze Sudanse. Kočijaš priđe da otvori vrata, i oba mladica iskočiše iz kola i nađoše se licem u lice s jednim čičeronom koji kao da je iz zemlje iskrsao.

Pošto je i onaj čičeron iz hotela išao s njima, sad ih je bilo dvojica.

Nemogućno je, uostalom, izbeći u Rimu taj luksuz da imate vođu, jer osim onog opšteg vođe koji vas dočepa u trenutku kad prekoračite hotelski prag i koji se više ne odvaja od vas sve do onoga dana kad napuštate varoš, postoji još po jedan naročiti čičeron za svaki istorijski spomenik, pa bih čak rekao i za svaki deo spomenika. Može se onda lako zamisliti koliko ima čičerona u Koloseumu, tome prevashodnom spomeniku za koji je Marcijal rekao:

"Neka Memfis prestane da nam hvali varvarska čudesa svojih piramida; neka se više ne opevaju divote Vavilona, jer sve mora da ustukne pred ogromnim radom na amfiteatru Cezara, i svi slavopojni glasovi treba da se združe da slave ovaj spomenik."

Franc i Albert i ne pokušaše da izbegnu čičeronsku tiraniju. Uostalom, to bi bilo utoliko teže što jedino vođi imaju pravo da se sa upaljenim buktinjama kreću po toj istorijskoj građevini. Oni stoga ne pokazaše nikakvo protivljenje, već se predadoše na milost i nemilost svojim vođama.

Francu je ta šetnja bila poznata jer mu je bila već deseta. Ali kako je njegov drug, manje iskusan u tome, tada prvi put ulazio u zgradu Flavija Vespazijana, moram priznati njemu na hvalu da je, i pored neznaličkog brbljanja svojih vođa, bio duboko zadivljen. Jer, zaista, ako čovek to nije video, on ne može zamisliti veličanstvenost takve jedne ruševine, čije su sve razmere još i udvostručene tajanstvenom svetlošću južnjačkog meseca čiji zraci liče na zapadnjački sumrak.

Zato, tek što je zamišljeni Franc prešao sto koraka ispod unutrašnjih stubišta, a on ostavi Alberta njegovim vođama, koji se nisu hteli odreći nezastarljivog prava da mu pokažu u svim pojedinostima Lavovsku jamu, Oblačionicu gladijatora, Podijum Cezara, pa pođe jednim upola srušenim stepenicama, ostavljajući ih da nastave svoj simetrični put, i otide da sasvim prosto sedne u senku jednog stuba, naspram jednog useka koji mu je dopuštao da obuhvati pogledom tog granitnog džina u svoj njegovoj prostranoj veličanstvenosti.

Franc je bio tu već skoro četvrt sata, skriven, kao što rekoh, u senci jednog stuba, odakle je posmatrao Alberta, koji je sa svoja dva nosioca buktinja baš bio izišao iz jednog prolaza na suprotnom kraju Koloseuma, i koji se poput senki koje idu za lutaličkim plamenom silazili sa stepenika na stepenik ka mestima određenim za vestalke, kad mu se učini da čuje kako se u dubinu građevine skotrljava jedan kamen otkačen sa stepenica koje su se nalazile naspram onih kojima se on popeo do mesta na kome je sedeo.

Nije zacelo nikakva retkost da se neki kamen otkači pod nogom vremena i da se skotrlja u dubinu; ali ovog puta mu se učini da je kamen popustio pod nogom nekog čoveka, i da do njega dopire šum nečijih koraka, iako je taj koji ga je stvarao činio sve što je mogao da ga priguši.

I, zaista, posle kratkog vremena pojavi se jedan čovek koji je postepeno izlazio iz mraka ukoliko se peo uz stepenice, čiji se izlaz nalazio naspram Franca i bio osvetljen mesečinom, no čiji su se stepenici, ukoliko se niz njih silazilo, gubili u mraku.

To je mogao biti neki putnik kao on, koji je više voleo usamljeno razmišljanje nego beznačajno brbljanje svojih vođa, te njegova pojava nije imala ničega što bi ga moglo iznenaditi. Ali po ustezanju sa kojim se peo uz poslednje stepenice i po načinu kako se, kad je stigao na zaravan, zaustavio i kao nešto osluškivao, bilo je očevidno da je tu došao sa nekim posebnim ciljem i da je očekivao nekoga.

Jednim nesvesnim pokretom Franc se skloni što je više mogao iza stuba.

Na deset stopa od poda na kome su se obojica nalazila svod je bio provaljen i jedan okrugao otvor, kao otvor bunara, omogućavao je da se vidi nebo osuto zvezdama.

Oko tog otvora, koji je možda već stotinama godina propuštao mesečeve zrake, raslo je šiblje čiji su se zeleni tanani isečci oštro ocrtavali na tamnom plavetnilu nebeskog svoda, dok su debele paviti i jaki strukovi bršljana visili sa te gornje zaravni i klatili se pod svodom poput lelujavih konopaca.

Ličnost čiji tajanstveni dolazak beše privukao Francovu pažnju nalazila se u polusenci koja Francu nije dopuštala da razazna njegove crte lica, no koja ipak nije bila dovoljno mračna da bi mu onemogućila da razgleda njegovo odelo. Taj čovek bio je ogrnut velikim mrkim ogrtačem čiji mu je, jedan skut, prebačen preko njegovog levog ramena, skrivao donji deo lica, dok mu je šešir sa širokim obodom zaklanjao gornji deo. Samo je donji kraj njegovog odela bio osvetljen kosom svetlošću koja je prolazila kroz otvor i koja je omogućavala da se vide crne pantalone koje su ukusno uokviravale lakovane cipele.

Taj je čovek očigledno pripadao ako ne aristokratiji a ono bar visokom društvu.

On je tu bio nekoliko minuta i već je počeo vidnim znacima da pokazuje nestrpljenje, kad se lak šum začu na gornjoj zaravni.

Istog trenutka jedna senka zakloni svetlost, jedan čovek pojavi se na rubu otvora, upravi svoj prodorni pogled u mrak i spazi čoveka u ogrtaču; odmah zatim on zgrabi jedan splet obešenih paviti i lelujavog bršljana, pusti se da sklizne, pa kad dođe na tri do četiri stope od poda, on skoči lako na zemlju. Taj čovek imao je na sebi potpuno odelo jednog Transteverca.

— Izvinite me, preuzvišenosti, — reče on rimskim narečjem — što sam vas ostavio da čekate. Međutim, ja sam zadocnio samo nekoliko minuta. Deset sati je baš sad otkucalo na crkvi San-Đovani di Laterano.

— Ja sam došao ranije, a niste vi zadocnili, — odgovori stranac najčistijim toskanskim narečjem — zato bez ceremonija. Uostalom, i da ste me ostavili da čekam, ja bih naslutio da je to iz nekog razloga koji ne zavisi od vaše volje.

— I ne biste pogrešili, preuzvišenosti. Ja dolazim iz tvrđave Sant-Anđelo i imao sam đavolske muke da porazgovaram sa Bepom.

— A ko je taj Bepo?

— Bio je činovnik u toj tamnici, i ja mu plaćam skromnu rentu da me obaveštava o onome što se događa u toj tvrđavi njegove svetosti pape.

— Gle, gle! Vidim da ste oprezan čovek, dragi moj!

— Šta ćete, preuzvišenosti! Čovek ne zna šta se sve može dogoditi; možda ću i ja jednog dana biti uhvaćen u mrežu kao taj Pepino, pa će mi biti potreban jedan miš da pregrize nekoliko okaca moje tamnice.

— Ukratko, šta ste saznali?

— Biće dva pogubljenja u utorak u dva sata, kao što je običaj u Rimu prilikom otvaranja velikih svečanosti. Jedan osuđenik će biti pogubljen maljem, to je jedan bednik koji je ubio sveštenika, svoga hranioca, i koji ne zaslužuje da se čovek za njega zauzme. Drugome će biti odsečena glava, a to je, jadni Pepino.

— Šta ćete, dragi moj, kad vi ulivate toliko straha ne samo papskoj državnoj vlasti nego i okolnim kraljevinama, da hoće na svaki način da dadu primer.

— Ali Pepino nije čak ni član moje družine; to je jedan siromašan pastir koji nije učinio nikakav drugi zločin sem što nam je doturao hranu.

— A to ga čini potpuno vašim saučesnikom. Zato imaju obzira prema njemu, kao što vidite; jer umesto da ga ubiju maljem, kao što će ubiti vas ako vas jednom uhvate, oni se zadovoljavaju da mu odseku glavu. Uostalom, na taj način će narod imati raznoliko uživanje, i biće prizora za svačiji ukus.

— Ne računajući onaj prizor koji mu je pripreman i kome se on ne nada — prihvati Transteverac.

— Dragi prijatelju, dopustite mi da vam kažem — nastavi čovek sa ogrtačem — da li vi izgledate potpuno spremni da načinite neku budalaštinu?

— Ja sam spreman na sve da sprečim pogubljenje toga jadnika, koji je dopao bede zato što je meni činio usluge. Ali, tako mi madone, ja bih sebe smatrao podlacem kad ne bih učinio nešto za tog valjanog mladića.

— A šta ćete to učiniti?

— Postaviću dvadesetak svojih ljudi oko gubilišta, pa u trenutku kad ga budu doveli, na znak koji ću ja dati, jurnućemo sa kamom u ruci na sprovodnike i ugrabićemo ga.

— To mi izgleda veoma nepouzdano i zaista mi se čini da je moj plan bolji od vašeg.

— A kakav je vaš plan, preuzvišenosti?

— Ja ću dati deset hiljada pijastra nekome koga ja znam i koji će izdejstvovati da se Pepinovo pogubljenje odloži za narednu godinu; zatim ću u toku te godine dati još deset hiljada pijastra drugom nekom koga takođe znam, pa ću udesiti da on pobegne iz tamnice.

— Jeste li sigurni da ćete uspeti?

— Kako da ne! — reče na francuskom jeziku čovek sa ogrtačem.

— Molim? — zapita Transteverac.

— Kažem, dragi moj, da ću učiniti više ja sa mojim zlatnicima, nego vi i svi vaši ljudi sa vašim kamama, pištoljima, karabinima i rasipačima. Zato pustite mene da ja delam.

— Divota! Ali ako vi ne uspete, mi ćemo biti stalno spremni.

— Budite vi stalno spremni, ako vam to pričinjava zadovoljstvo, ali budite uvereni da ću dobiti njegovo pomilovanje.

— Pazite, prekosutra je utorak. Imate još samo sutrašnji dan.

— Eh, pa dan ima dvadeset i četiri sata, svaki sat ima šezdeset minuta; a svaki minut šezdeset sekundi; za osamdeset i šest hiljada sekundi može se učiniti mnogo štošta.

— Ako uspete, preuzvišenosti, kako ćemo mi to saznati?

— To je sasvim prosto. Ja sam zakupio tri krajnja prozora na kafani Rospoli; ako dobijem odlaganje kazne, ona dva prozora na uglu biće zastrta žutom damaskom svilom, ali onaj u sredini biće zastrt belom damaskom svilom sa jednim crvenim krstom.

— Divno! A ko će doneti pomilovanje?

— Pošaljite mi jednog od vaših ljudi, prerušenog u kaluđera pokajničkog reda, i ja ću mu ga dati. Zahvaljujući tom odelu, on će stići do podnožja gubilišta i predaće papinu odluku starešini kaluđera, koji će je predati dželatu. A dotle obavestite o tome Pepina, da ne bi umro od straha ili poludeo, te bismo onda samo uzalud trošili novac na njega.

— Čujte me, preuzvišenosti, — reče seljak — ja sam vam veoma odan, i vi to dobro znate, zar ne?

— Ja se bar nadam da je tako.

— E, vidite! Ako vi spasete Pepina, onda ću vam biti nešto više nego odan; biću vam pokoran.

— Pazi dobro šta govoriš, dragi moj! Ja ću te možda jednog dana podsetiti na to, jer ćeš možda jednoga dana i ti meni zatrebati…

— E, onda, preuzvišenosti, vi ćete me naći u trenutku potrebe isto kao što sam ja vas našao ovoga časa; tada, makar vi bili i na drugom kraju sveta, imaćete samo da mi napišete: "Učini to!" — i ja ću to učiniti, tako mi moje…

— Pst! — reče nepoznati čovek — čujem larmu.

— To su putnici, koji obilaze Koloseum pri svetlosti buktinja.

— Nije potrebno da nas zateknu zajedno. Ovi špijunski čičeroni mogli bi vas poznati; i ma koliko da mi vaše prijateljstvo čini čast, dragi prijatelju, ipak ako bi se saznalo da smo u ovako prijateljskim vezama, bojim se da bih zbog te veze izgubio nešto malo od svog ugleda.

— Znači, ako dobijete odlaganje kazne?

— Srednji prozor zastrt belom damaskom svilom sa crvenim krstom.

— A ako ne dobijete?

— Tri žuta zastora.

— I onda?

— Onda, dragi prijatelju, razmahujte kamama koliko vam drago, ja vam to dopuštam, i biću tamo da vidim kako vi to radite.

— Zbogom, preuzvišenosti! Ja računam na vas, a računajte i vi na mene.

Posle ovih reči Transteverac iščeze niz stepenice, a nepoznati čovek pokri lice ogrtačem više nego ranije, prođe na dva koraka od Franca i siđe u arenu preko spoljnih stepenika.

Trenutak docnije Franc ču kako njegovo ime odjekuje pod svodovima: to ga je Albert dozivao.

Pre nego što bi se odazvao, on očeknu da se ta dva čoveka udalje, jer nije mnogo mario da im pokaže da su imali svedoka, koji iako im nije video lice, ipak nije propustio nijednu reč od njihovog razgovora.

Posle deset minuta Franc se vozio ka hotelu London, slušajući sa veoma neučtivom rasejanošću znalačku raspravu koju je Albert ispredao, na osnovu Plinija i Kalpurnijusa, o mrežama načičkanim gvozdenim šiljcima, koje su sprečavale divlje životinje da jurnu na gledaoce.

On ga je pustio da priča, ne stavljajući mu nikakvu primedbu, jer je jedva čekao da ostane sam, pa da na miru razmišlja o onome što se maločas odigralo pred njim.

Od one dvojice jedan mu je zacelo bio potpuno nepoznat, i on ga je tada prvi put u životu video i čuo; ali nije tako bilo i sa onim drugim; jer iako Franc nije mogao da mu sagleda lice, koje je stalno bilo u senci ili zaklonjeno ogrtačem, ipak mu se zvuk njegovog glasa bio duboko urezao u pamćenje još kad ga je prvi put čuo, te nije mogao da odjekne pred njim a da ga on ne pozna.

Bio je u podrugljivom govoru toga čoveka nekakav piskav i metalan ton, od koga je Franc uzdrhtao u ruševinama Koloseuma isto kao i u pećini na Monte Kristu.

Zato je on sad bio ubeđen da taj čovek nije niko drugi do Sindbad Moreplovac.

I zato bi, u svakoj drugoj prilici, radoznalost koju je u njemu pobudio taj čovek bila toliko velika da bi mu se on javio i rekao ko je; ali u ovoj prilici je razgovor što ga je maločas čuo bio suviše prisan, te ga je zadržala sasvim opravdana bojazan da njegova pojava ne bi bila prijatna tome čoveku. On ga je stoga pustio da se udalji, kao što smo videli, ali se zarekao da, ako ga sretne još jedanput, neće propustiti tu drugu priliku kao što je propustio ovu sad.

Franc je bio suviše obuzet mislima da bi mogao dobro da spava. Cele noći preturao je po pameti sve događaje koji su imali veze s nepoznatim čovekom iz Koloseuma i koji su ukazivali na to da su te dve osobe ista ličnost. I što je više Franc o tome razmišljao, sve više se učvršćivao u tom uverenju.

Zaspao je pred zoru, te se usled toga probudio vrlo dockan. Albert, kao pravi Parižanin, već se bio pobrinuo kako će da provedu to veče. Bio je poslao da mu se zadrži jedna loža u pozorištu Argentina.

Franc je imao da napiše nekoliko pisama u Francusku, te stoga ostavi Albertu kola za ceo dan.

U pet sati Albert se vrati. On je razneo pisma sa preporukama, dobio pozive za svako veče i razgledao Rim.

Jedan dan bio je dovoljan Albertu za sve to.

I još je imao vremena da se obavesti o komadu koji se davao i o glumcima koji su u njemu igrali.

Taj komad imao je naslov Parizina; glumci su se zvali Kozeli, Morijani a glumica Speč.

Naša dva mladića nisu bila baš toliko nesrećna, kao što vidimo: trebalo je da prisustvuju izvođenju jedne od najboljih opera kompozitora Lucije od Lamermura, u kojoj su sudelovala tri najslavnija umetnika Italije.

Albert nikad nije mogao da se navikne na pozorišta s one strane Alpa, gde nije otmeno sedeti u prvim redovima partera i koja nemaju ni balkona ni isturenih loža. To je teško padalo čoveku koji je imao svoje zasebno mesto u Bufu i svoj deo prednje lože u Operi.

Ali to nije smetalo Albertu da se gizdavo oblači kad god je išao u Operu s Francom; no sve je to bilo uzalud, jer treba priznati na sramotu toga najdostojnijeg predstavnika naše mode da za četiri meseca, otkako je krstario Italijom u svim pravcima, Albert nije doživeo ni jednu jedinu ljubavnu avanturu.

Albert je pokušavao ponekad da s tim zbija šalu, ali je u dnu duše bio neobično ogorčen, on, Albert od Morserfa, jedan od najomiljenijih mladih ljudi, još nije bio postigao nikakav uspeh. To je bilo utoliko bolnije što je prema skromnom običaju naših dragih zemljaka Albert pošao iz Pariza sa ubeđenjem da će u Italiji požnjeti najveći uspeh i da će se na Ganskom bulevaru svet naslađivati kad bude slušao priču o njegovim ljubavnim uspesima.

Na žalost, od svega toga nije bilo ništa, jer su divne đenovljanske, florentinske i napuljske grofice ostale privržene ne svojim muževima, nego svojim ljubavnicima, te je Albert stekao to svirepo ubeđenje da Italijanke imaju nad Francuskinjama bar to preimućstvo da su verne u svome neverstvu.

Ja neću da kažem da u Italiji, kao svuda na svetu, nema i izuzetaka.

A međutim je Albert bio ne samo savršeno otmen kavaljer nego i veoma duhovit čovek. Uz to je bio i vikont, istina vikont iz novog plemstva, ali šta mari danas, kada se više ne traže dokazi da li neko pleinstvo potiče iz 1399. ili iz 1815. godine! Povrh svega toga imao je pedeset hiljada franaka rente. Kao što se vidi, to je više nego što je potrebno da bi neko uživao veliki ugled u Parizu. Bilo je, dakle, donekle stidno što ga još niko nije ozbiljno zapazio ni u jednoj od varoši kroz koje je prošao.

Ali zato je on računao da to nadoknadi u Rimu, pošto je karneval u svim zemljama na svetu koje proslavljaju taj značajni običaj vreme slobode, kada se i najuzdržljivije ličnosti upuštaju u neku ludoriju. A pošto je karneval otpočinjao sutradan, bilo je vrlo važno da se Albert pokaže pred javnošću pre tog početka.

Zato je on, toga radi, zakupio jednu od najistaknutijih loža u pozorištu, i pre polaska se besprekorno obukao. Loža je bila u prvom redu, koji kod nas zamenjuje galeriju. Uostalom, tri prva sprata su podjednako aristokratska, te ih zato nazivaju plemićkim redovima.

Uostalom, ta loža u koju je moglo da se smesti dvanaest osoba a da ne budu stešnjene, stajala je dvojicu prijatelja manje nego loža za četiri osobe u pozorištu Ambigi.

Albert je gajio još jednu nadu, a to je: ako uspe da osvoji srce neke lepe Rimljanke, to će mu samo po sebi omogućiti da osvoji jedno mesto u njenim kolima, te će tako moći da posmatra karneval iz aristokratskih kočija ili sa nekog kneževskog balkona.

Sve ove misli nagnale su Alberta da bude živahniji nego ikad. Okretao je leđa pevačima, naginjao se preko ograde lože i posmatrao sve lepe žene kroz durbin dugačak šest palaca.

Ali sve to nije pobudilo nijednu lepu ženu da nagradi makar jednim jedinim pogledom, čak ni iz radoznalosti, sva Albertova mahnitanja.

I zaista, svi su razgovarali o onome što ih je zanimalo, o svojim ljubavima, o svojim zabavama, o karnevalu koji je počinjao sutradan posle naredne Velike nedelje, ne obraćajući ni za trenutak pažnju ni na pevače, ni na komad, izuzev u označenim trenucima, kada bi se svak okrenuo bilo da čuje jedan deo Kozelijevih recitativa, bilo da zapljeska nekoj Morijanijevoj divnoj kadenci, bilo da viče bravo Spečovoj; zatim bi se posebni razgovori nastavili svojim uobičajenim tokom.

Pri kraju prvog čina otvoriše se vrata jedne lože koja je dotada bila prazna i Franc vide kako ulazi jedna ličnost kojoj je imao čast da bude predstavljen u Parizu i za koju je verovao da je još u Francuskoj. Albert vide kako se njegov prijatelj trže pri toj pojavi, pa se okrete k njemu i reče:

— Poznajete li tu ženu?

— Da. Kako vam izgleda?

— Divna, dragi moj, i plavokosa. Oh, kakva božanstvena kosa! To je neka Francuskinja?

— To je jedna Venecijanka.

— I zove se?

— Grofica Đ…

— O, pa ja je znam po imenu — uzviknu Albert. — Kažu za nju da je isto toliko duhovita koliko i lepa. Dođavola! Kad samo pomislim da sam joj mogao biti predstavljen na poslednjem balu kod gospođe od Vilfora, gde je i ona bila, i da sam propustio tu priliku, onda vidim da sam velik tikvan?

— Hoćete li da ja popravim tu grešku? — zapita Franc.

— Kako! Zar je vi poznajete dovoljno prisno da biste me mogli odvesti u njenu ložu?

— Imao sam čast da razgovaram s njom tri ili četiri puta u svom životu; ali vi znate da je to taman toliko da se moj postupak neće smatrati za nepristojnost.

Tog trenutka grofica ugleda Franca i ljupko mu mahnu rukom, na što on odgovori klimnuvši glavom s puno poštovanja.

— A, tako dakle! Čini mi se da ste vi s njom u najbo ljem prijateljstvu? — reče Albert.

— E, vidite, tu se varate, i to je ono što će nas Francuze uvek naterati da počinimo hiljadu gluposti. A najčudnije je kod nas to što mi sve posmatramo sa naše pariske tačke gledišta. U Španiji, a naročito u Italiji, nemojte nikad suditi o prisnosti prijateljstva među ljudima po njihovom slobodnom ponašanju. Grofica i ja smo jednom prilikom osetili izvesnu srodnost, i to je sve.

— Srodnost duša? — zapita Albert smejući se.

— Ne, nego duha, i to je sve — odgovori Franc ozbiljno.

— A kojom to prilikom?

— Prilikom jedne šetnje po Koloseumu, iste onakve kao kad smo tamo bili nas dvojica.

— Pri mesečini?

— Da.

— Sami!

— Pa skoro!

— I razgovarali ste…

— O mrtvima.

— A, — uzviknu Albert — to je zaista bilo veoma zabavno. E, vidite, ja vam obećavam, budem li imao sreću da postanem kavaljer lepe grofice prilikom takve jedne šetnje, da ću joj govoriti samo o živima.

— I možda ćete pogrešiti.

— A dok to ne bude, vi ćete me predstaviti njoj kao što ste mi obećali.

— Čim se spusti zavesa.

— Kako je ovaj vraški prvi čin dugačak!

— Slušajte završnu ariju, vrlo je lepa, i Kozeli je divno peva.

— Jeste, ali kakav mu je stas!

— Spečova je u toj ariji savršeno dramatična.

— Razumećete da kad je neko slušao Sontanga i Malibranovu…

— Zar vam se ne čini da je Morijanov način pevanja odličan?

— Ja ne volim kad crnomanjasti pevaju kao plavi.

— E, dragi moj, — reče Franc okrećući se, dok je Albert i dalje osmatrao durbinom — zaista, vi ste veliko zakeralo.

Najzad, zavesa se spusti na veliku radost vikonta od Morserfa, koji uze svoj cilinder, zagladi hitro kosu, popravi svoju kravatu i manžetne, pa napomenu Francu da je gotov da pođe.

Kako je s druge strane grofica Francu, koji ju je pitao pogledom, dala na znanje jednim znakom da će ga rado primiti, Franc nije više ni časa časio da zadovolji Albertovu žurbu, te sa svojim drugom, koji je iskorišćavao vreme dok su išli da ispravi nabore koji su se od pokreta mogli stvoriti na okovratniku njegove košulje i na posuvratku njegovog fraka, obiđe polukružno gledalište i zakuca na vrata lože broj 4, u kojoj se nalazila grofica.

Mladić koji je sedeo pored nje u prednjem delu lože odmah ustade i ustupi mesto, prema italijanskom običaju, došljaku, koji treba isto tako da ga ustupi kad naiđe neki nov posetilac.

Franc predstavi grofici Alberta kao jednog od francuskih mladića najuglednijih po svome društvenom položaju i svome duhu, što je, uostalom, bila istina, jer su Alberta u Parizu i u sredini u kojoj je živeo smatrali za savršenog kavaljera. On dodade da ga je Albert, očajan što nije umeo da iskoristi grofičin boravak u Parizu da joj bude predstavljen, zamolio da popravi tu pogrešku, te on sad izvršuje taj zadatak i moli groficu da mu oprosti tu veliku slobodu, jer bi trebalo da i njega samog neko predstavi.

Grofica odgovori poklonivši se ljupko Albertu i pružajući ruku Francu.

Albert, na jedan njen znak, zauze ono prazno mesto u prednjem, delu lože, a Franc sede u drugi red iza grofice.

Albert pronađe odličan predmet za razgovor, a to je Pariz. Govorio je grofici o njihovim zajedničkim poznanicima. Franc vide da se on snašao, te mu pusti na volju i zatraži njegov ogromni durbin, pa stade i on da razgleda dvoranu.

Sama u prednjem delu jedne lože, treće po redu naspram njih, bila je jedna izvanredno lepa žena, odevena u grčko narodno odelo, koje je nosila tako neusiljeno da je bilo očevidno da je to njena svakidašnja nošnja.

Iza nje, u polutami, ocrtavala se prilika jednog čoveka čije je lice bilo nemoguće razaznati.

Franc prekide razgovor između Alberta i grofice da bi je zapitao da li ona poznaje tu lepu Albanku koja je toliko opravdano privlačila ne samo pažnju ljudi nego i žena.

— Ne — reče ona. — Sve što znam to je da se ona nalazi u Rimu od početka pozorišne sezone, jer sam je prilikom otvaranja pozorišta videla onde gde je i sad; a već ima mesec dana kako nije propustila ni jednu jedinu predstavu, i čas je s njom bio onaj čovek koji je i sad s njom, a čas ju je pratio samo jedan sluga crnac.

— Kako vam se ona čini, grofice?

— Izvanredno lepa. Medora je zacelo ličila na tu ženu.

Franc i grofica osmehnuše se jedno drugom. Ona nastavi da razgovara s Albertom, a Franc da posmatra kroz durbin svoju Albanku.

Zavesa se diže za balet. Bio je to jedan od onih dobrih italijanskih baleta koje je režirao čuveni Anri, koji je kao koreograf stvorio sebi ogromnu slavu u Italiji, ali ju je jadnik izgubio na pomorskoj pozornici; balet u kome svi, od prvaka pa do poslednjeg statiste, učestvuju revnosno u izvođenju i u kome sto pedeset osoba vrše istovremeno isti pokret i dižu složno ili istu ruku ili istu nogu.

Taj balet se zvao Poliska.

Franc je bio suviše zauzet svojom lepom Grkinjom da bi obraćao pažnju na balet, ma koliko da je on bio zanimljiv. Što se pak nje tiče, videlo se da ona uživa u tome prizoru, i to njeno uživanje bilo je u potpunoj suprotnosti sa dubokom ravnodušnošću onoga koji je bio s njom i koji se, dokle god je trajalo to remekdelo koreografije, nije ni pokrenuo, već je izgledalo, i pored paklene buke koju su stvarale trube, tasovi i kineske zvečke u orkestru, da uživa u rajskim milinama mirnog i blaženog sna.

Naposletku se balet svrši i zavesa pade uz buran pljesak ushićenog partera.

Zahvaljujući običaju da se umetne balet u operu, odmori između činova su vrlo kratki u Italiji, te pevači imaju vremena da se odmore i da promene odelo dok se igrači vrte na jednoj nozi i izvode svoje poskoke.

Uvertira za drugi čin otpoče. Pri prvim potezima gudala Franc vide kako se spavač polako diže i priđe Grkinji, koja se okrete da mu kaže nekoliko reči, pa se ponovo nalakti na ogradu lože.

Prilika njenog sagovornika bila je i dalje u polutami, te Franc nije mogao da sagleda nijednu njegovu crtu.

Zavesa se podiže, i Francovu pažnju neminovno privukoše pevači, te njegove oči za trenutak ostaviše ložu lepe Grkinje da bi se upravile ka pozornici.

Taj čin počinje, kao što je poznato, duetom sna: Parizina u spavanju izrekne pred Acom tajnu svoje ljubavi prema Ugu. Iznevereni muž preživljuje sve stupnjeve ljubomornog gneva, sve dok se ne uveri da ga žena vara, a tada je budi da bi joj saopštio svoju blisku osvetu.

Taj duet je jedan od najlepših, najizrazitijih i najjezivijih dueta koji su izišli iz plodnog Donicetijevog pera. Franc ga je sad slušao po treći put, pa iako on nije važio kao pomaman ljubitelj muzike, ipak taj duet izazva u njemu dubok utisak. On se stoga baš spremao da se pridruži pljeskanju dvorane, kad mu šake, spremne da se sklope, ostadoše razmaknute, a bravo koje mu je pošlo iz usta zamre na njegovim usnama.

Čovek u onoj loži bio se sasvim uspravio, i pošto mu je sad glava bila u svetlosti, Franc raspoznade onog tajanstvenog stanovnika Monte Krista, onoga za koga mu se sinoć toliko učinilo da mu je raspoznao stas i glas među ruševinama Koloseuma.

Nije više bilo sumnje da taj čudni putnik stanuje u Rimu.

Zacelo je izraz Francovog lica bio u skladu sa uzbuđenjem što ga je to priviđenje izazvalo u njemu, jer ga grofica pogleda, pršte u smeh i zapita ga šta mu je.

— Gospođo grofice, — odgovori Franc — ja sam vas maločas pitao da li poznajete onu albansku ženu; a sad ću vas zapitati da li poznajete njenog muža.

— Taman koliko i nju — odgovori grofica.

— Zar on nikad nije privukao vašu pažnju?

— E, takvo pitanje može samo Francuz da postavi! Pa vi dobro znate da za nas Italijanke ne postoji na ovom svetu drugi čovek osim onoga koga volimo!

— To je tačno — odgovori Franc.

— U svakom slučaju, — reče ona prinoseći Albertov durbin očima i upravljajući ga ka loži — to mora da je neki čovek koga su nedavno otkopali, neki mrtvac kome je grobar dopustio da iziđe iz groba, jer mi izgleda užasno bled.

— On je uvek takav — odgovori Franc.

— Vi ga, dakle, poznajete? — zapita grofica. — Onda ću ja vas zapitati ko je on.

— Izgleda mi da sam ga već jednom video i čini mi se da ga raspoznajem.

— Zaista, — reče ona i pokrete svoja lepa ramena kao da joj je jeza projurila kroz žile — shvatam da kad je neko jedanput video onakvog čoveka, on ga nikad neće zaboraviti.

Francovo osećanje nije, dakle, bilo neki lični utisak, pošto ga je i druga jedna osoba osećala isto kao i on.

— Pa dakle? — zapita Franc groficu, pošto se ona potrudila da ga još jednom pogleda kroz durbin. — Šta vi mislite o tom čoveku?

— Da mi izgleda kao da je to lord Rutven glavom.

I zaista, ovo podsećanje na Bajrona učini dubok utisak na Franca; jer ako bi ga ijedan čovek mogao naterati da poveruje u vampire, poverovao bi da je to bio ovaj čovek.

— Moram saznati ko je on — reče Franc ustajući.

— Oh, ne! — uzviknu grofica. — Ne, nemojte me ostavljati, ja računam na vas da me otpratite i ne puštam vas.

— Kako! Zbilja? — reče Franc naginjući se prema njenom uvetu — vi se bojite?

— Čujte, — reče mu ona — Bajron mi se zaklinjao da veruje u vampire; rekao mi je da je i video jednoga i opisao mi je njihovo lice. E, vidite, ono je isto onakvo: ona crna kosa, one krupne oči što svetle čudnim sjajem, ono samrtničko bledilo; zatim, obratite pažnju da on nije sa nekom ženom kao što su ostale, već s jednom tuđinkom… Grkinjom, otpadnicom od vere… i verovatno nekom čarobnicom kao što je i on. Molim vas, nemojte otići. Sutra pođite u potragu za njim, ako vam je volja; ali vam danas izjavljujem da vas ne puštam od sebe.

Franc je ostajao pri svome.

— Slušajte, — reče ona ustajući — ja sad odlazim; ne mogu ostati do kraja predstave, jer imam goste kod kuće. Zar ćete biti toliko malo kavaljer pa da odbijete da pođete sa mnom?

Nije se mogao dati drugi odgovor, sem da uzme šešir, da otvori vrata i da ponudi ruku grofici. On to i učini.

Grofica je zaista bila veoma uzbuđena; a i sam Franc nije mogao da se otrese nekog sujevernog straha, utoliko opravdanijeg što je kod grofice to bila posledica jednog nagonskog osećanja, a kod njega rezultat jednog sećanja.

On oseti kako ona dršće dok se pela u kola.

Otpratio ju je do kuće. Tamo nije bilo gostiju i niko je nije očekivao. On je prekori zbog toga.

— Zaista, — reče mu ona — ne osećam se dobro i potrebno mi je da budem sama, jer me je pogled na tog čoveka uzrujao.

Franc pokuša da se nasmeje.

— Ne smejte se! — reče mu ona. — Uostalom, vama i nije do toga. A zatim, obećajte mi nešto.

— Šta?

— Obećajte mi.

— Što god hoćete, osim da se odreknem pokušaja da saznam ko je taj čovek. Ja imam razloga, koje vama ne mogu kazati, da želim da saznam ko je on, otkuda je došao i kud ide.

— Otkuda je došao, to ne znam; ali kud ide, to vam mogu reći: ide u pakao, to možete biti uvereni.

— Vratimo se na obećanje koje ste hteli da tražite od mene, grofice — reče Franc.

— Ah, da! To je da se vratite pravo u hotel i da večeras ne pokušavate da se nađete s tim čovekom. Stvara se kao neka veza između ličnosti koju napuštamo i one s kojom idemo da se sastanemo. Nemojte da vi poslužite kao veza između tog čoveka i mene. Sutra jurite za njim, ako vam to godi; ali nemojte mi ga nikad predstaviti, ako ne želite da umrem od straha. A sad, laku noć! Potrudite se da zaspite, a ja znam nekoga koji noćas neće zaspati.

Posle ovih reči grofica se rastade s Francom i ostavi ga u nedoumici da li se ona to samo zabavljala na njegov račun ili je doista osetila strah o kome je govorila.

Kad se vratio u hotel, Franc zateče Alberta u sobnoj haljini i pantalonama za spavanje kako raskalašno opružen na fotelji puši cigaru.

— Gle, pa to ste vi! — reče mu on. — Bogme, ja sam mislio da ćete se vratiti tek sutra.

— Dragi moj Alberte, — odgovori Franc — srećan sam što mi se dala prilika da vam jednom za svagda kažem da vi imate najpogrešnije mišljenje o italijanskim ženama; a čini mi se, međutim, da su vas vaša ljubavna razočaranja mogla naučiti pameti.

— Šta ćete! Te vraške žene čovek nikad ne može da razume! One vas hvataju pod ruku, stežu vam je; govore vam šapatom i mole vas da ih otpratite njihovoj kući. Sa četvrtinom takvog ponašanja jedna Parižanka bi izgubila svoj ugled.

— E, baš zato što nemaju šta da kriju, i zato što žive u sunčanom sjaju, zato se žene tako malo prenemažu u ovoj lepoj zemlji "gde si odzvanja", kako kaže Dante. Uostalom, vi ste dobro videli da se grofica bila istinski uplašila.

— Od čega uplašila? Od onog čestitoga gospodina koji je bio prema nama sa onom lepom Grkinjom? Ali ja sam hteo da raščistim s tim kad su izišli, te sam se mimoišao s njima u hodniku. Ja ne znam otkuda vama sve te vaše misli iz zagrobnog života! Pa to je jedan vrlo lep mladić, veoma lepo obučen, i koji po svemu izgleda da naručuje svoja odela u Francuskoj, kod Blena ili kod Humana. Malo je bled, to je istina, ali vi znate da je bledoća znak otmenosti.

Franc se osmehnu, jer je Albert mnogo uobražavao da je i sam bled.

— Zato sam ja i ubeđen — reče mu Franc — da je grofičino mišljenje o tome čoveku sasvim pogrešno. Je li govorio kad je prolazio pored vas, i jeste li čuli neku njegovu reč?

— Govorio je, ali na novogrčkom jeziku. Ja sam to poznao po nekoliko iskvarenih starogrčkih reči. Moram vam reći, dragi moj, da sam u gimnaziji bio vrlo jak u starogrčkom jeziku.

— Znači, govorio je novogrčki?

— Verovatno.

— Onda se više ne može sumnjati — promrmlja Franc — To je on.

— Šta rekoste?

— Ništa. A šta ste vi dosad radili?

— Spremao sam vam jedno iznenađenje.

— Kakvo?

— Vi znate da je nemogućno nabaviti kočije?

— Pa dabome! Pošto smo učinili bezuspešno sve što živi čovek može da učini u tom cilju.

— E, vidite, meni je pala na um jedna divna misao.

Franc pogleda Alberta kao čovek koji nema mnogo poverenja u njegovu maštu.

— Dragi moj, — reče Albert — vi ste me sad počastvovali takvim pogledom koji zaslužuje zaista da zatražim od vas da mi se izvinite.

— Ja sam spreman da to učinim, dragi prijatelju, ako je vaša misao onako oštroumna kao što vi kažete.

— Slušajte.

— Slušam.

— Nema načina da se nabave kola, zar ne?

— Nema.

— Ni konji?

— Ni oni.

— Ali se mogu nabaviti volovska kola?

— Možda.

— I par volova?

— Verovatno.

— E, onda, dragi moj, eto onoga što nama treba! Narediću da se ta kola ukrase, a mi ćemo se obući kao napuljski žeteoci, pa ćemo predstavljati u prirodnom obliku onu divnu sliku Leopolda Roberta. Ako bi, radi veće sličnosti, grofica pristala da obuče nošnju žene iz Pucola ili iz Sorenta, to bi dopunilo maskaradu; a grofica je dovoljno lepa da svet može pomisliti da je to original slike Žena sa detetom.

— E, zaista! — uzviknu Franc — ovoga, puta ste u pravu, gospodine Alberte, i ta vam je ideja zbilja srećna.

— I potpuno u duhu našeg naroda; samo obnovljena ideja naših lenih kraljeva. A, gospodo Rimljani, vi mislite da ćemo mi skitati peške po vašim ulicama kao lazaroni i to zato što vi nemate kočija i konja? E, pa lepo, mi ćemo ih izmisliti.

— A jeste li već nekom saopštili tu pobedničku misao?

— Našem hotelijeru. Kad sam se vratio, pozvao sam ga i izložio mu naše želje. On me je uveravao da je to sasvim lako; ja sam hteo da se volovima pozlate rogovi, ali mi je on rekao da bi za to trebalo tri dana, te ćemo morati da se lišimo te suvišnosti.

— A gde je on?

— Ko?

— Naš domaćin.

— Otišao je da to uredi. Sutra bi već možda bilo dockan.

— Tako da će nam doneti odgovor još večeras?

— Ja ga očekujem.

U tom trenutku vrata se otvoriše i gazda Pastrini promoli glavu.

— Permesso? — reče on.

— Razume se da dopuštamo! — uzviknu Franc.

— Dakle? — reče Albert — jeste li nam našli tražena kola i volove?

— Našao sam nešto bolje od toga — odgovori on sa potpuno samozadovoljnim izrazom lica.

— E? Dragi gazda, pazite dobro — reče Albert — jer ko traži veće, izgubi iz vreće.

— Neka se vaše preuzvišenosti oslone na mene — reče gazda Pastrini praveći se važan.

— Ali, najzad, u čemu je stvar? — zapita sada Franc.

— Vi znate — reče hotelijer — da grof od Monte Krista stanuje na istom spratu s vama?

— Kako da ne znam — reče Albert — pošto njemu imamo da zahvalimo što smo smešteni ovde kao dva studenta u ulici Sen-Nikola-di-Šardone.

— E, vidite, on zna za vašu nevolju i nudi vam dva mesta u svojim kolima i dva mesta na svojim prozorima u palati Rospoli.

Albert i Franc se zgledaše.

— Ali — zapita Albert — da li treba da primimo ponudu toga tuđinca, čoveka koga ne poznajemo?

— Kakav je čovek taj grof od Monte Krista? — zapita Franc svoga domaćina.

— Jedan vrlo veliki vlastelin sa Sicilije ili Malte; ne znam tačno, ali plemenita roda kao Borgeze i bogat kao zlatni rudnik.

— Čini mi se — reče Franc Albertu — da ako je taj čovek tako lepo vaspitan kao što kaže naš domaćin, onda je trebalo da nam dostavi svoju ponudu na neki drugi način, bilo pismom ili…

Tog trenutka neko zakuca na vrata.

— Uđite! — reče Franc.

Jedan sobar u vrlo lepoj livreji pojavi se na pragu sobe.

— Od strane grofa od Monte Krista, za gospodina Franca od Epineja i gospodina vikonta Alberta od Morserfa — reče on.

I pruži hotelijeru dve posetnice, koje ovaj predade mladićima.

— Gospodin grof od Monte Krista — nastavi sobar — moli gospodu za dopuštenje da ih poseti kao sused pre podne u njihovom stanu; on će imati čast da se obavesti kod gospode u koliko sati će moći da ga prime.

— Bogami, — reče Albert Francu — ovome se nema šta da zameri, sve je najpropisnije.

— Recite grofu — odgovori Franc — da ćemo imati čast da mi njega posetimo.

Sobar se povuče.

— To se zove utrkivati se u otmenosti — reče Albert. — E, zbilja, imali ste pravo, gazda-Pastrini; vrlo je pristojan čovek taj vaš grof od Monte Krista.

— Onda znači da primate njegovu ponudu? — reče domaćin.

— Bogme, primamo — odgovori Albert. — Pa ipak, priznajem da mi je žao naših volovskih kola i žetelaca; i da samo nije prozora na palati Rospoli da nam nadoknadi ono što gubimo, čini mi se da bih se vratio našoj prvobitnoj zamisli. Šta kažete vi na ovo, Franče?

— Kažem da su prozori na palati Rospoli uticali i na moju odluku — odgovori Franc Albertu.

Zaista ta ponuda dvaju mesta na prozoru palate Rospoli podsetila je Franca na razgovor što ga je čuo u ruševinama Koloseuma između nepoznatog čoveka i njegovog Transteverca, razgovor u kome je čovek sa ogrtačem uzeo na sebe obavezu da izdejstvuje pomilovanje za osuđenika. Elem, ako je čovek s ogrtačem, kao što je Franc po svemu zaključivao, bio isti onaj čija je pojava u dvorani pozorišta Argentina onoliko privukla njegovu pažnju, on će ga bez svake sumnje poznati, i tada mu ništa neće smetati da zadovolji svoju radoznalost odnosno njega.

Franc provede jedan deo noći misleći na svoja dva priviđenja i želeći da što pre svane. Jer zaista, sutradan je trebalo da se sve razjasni; a ovog puta, osim ako njegov domaćin sa Monte Krista nema Gigesov prsten, te zahvaljujući tome prstenu može da se učini nevidljiv, bilo je očevidno da mu neće umaći. Zato je on još pre osam sati bio na nogama.

Što se tiče Alberta, pošto on nije imao razloge kao Franc da ustane rano, spavao je još što je bolje mogao.

Franc posla da zovnu njegovog domaćina, koji se pojavi preuslužan kao uvek.

— Gazda-Pastrini, — reče mu on — zar ne treba danas da se izvrši jedno pogubljenje?

— Da, preuzvišenosti; ali ako me to pitate zato da biste dobili jedan prozor, onda ste zakasnili s tim.

— Ne — nastavi Franc. — Uostalom, ako bi mi baš stalo da vidim taj prizor, mislim da bih našao mesto na brdu Pinčiju.

— O, ja sam smatrao da se Vaša preuzvišenost neće izlagati neprijatnostima usred one rulje, kojoj je to mesto kao neko prirodno gledalište.

— Verovatao je da neću ni ići, — reče Franc — ali bih želeo da saznam neke pojedinosti.

— Koje?

— Hteo bih da znam broj osuđenika, njihova imena i način pogubljenja?

— Ta vaša želja došla je u najzgodniji čas, preuzvišenosti! Baš sad su mi doneli tavolete.

— Šta su to tavolete?

— Tavolete su drvene tablice koje se obese na svakom uglu ulice uoči pogubljenja i na koje se prilepe imena osuđenika, uzrok njihove osude i način pogubljenja. Ta objava ima za cilj da pozove vernike da se mole bogu da podari krivcima iskreno pokajanje.

— I vama donose te tavolete zato da bi ste i vi svoje molitve pridružili molitvama vernika? — zapita Franc s nevericom.

— Ne, preuzvišenosti; ja sam se sporazumeo sa čovekom koji lepi objave, i on mi donosi to kao što mi donosi pozorišne objave, da bi neki od mojih gostiju ako zažele da prisustvuju pogubljenju, bili obavešteni.

— Gle, pa to je veoma nežna pažnja! — uzviknu Franc.

— Eh, — reče gazda Pastrini osmejkujući se — ja se mogu pohvaliti da činim sve što je u mojoj moći da zadovoljim plemenite strance koji me počastvuju svojim poverenjem.

— To ja i sam vidim, dragi domaćine; i to ću ponavljati svakome ko htedne da me čuje, budite uvereni. A sad bih želeo da pročitam jednu od tih tavoleta.

— To je sasvim lako, — reče gazda otvarajući vrata — naredio sam da se jedna obesi na stepeništu.

On iziđe, skide tavoletu i pruži je Francu. Evo tačnog prevoda te dželatske objave:

Obznanjuje se svima da će u utorak, 22. februara, na prvi dan karnevala, biti, na osnovu presude Vrhovnog crkvenog suda, pogubljeni na Narodnom trgu Andreja Rondolo, kriv zbog ubistva izvršenog nad vrlo čestitom i vrlo uglednom osobom don Čezara Torlinija, kanonika crkve San-Đovani-di-Laterano, i Pepino, zvani Roka Priori, za dokazano jatakovanje gnusnom razbojniku Luiđiju Vampi i ljudima njegove družine.

Prvi će biti ubijen maljem.

Drugi će biti posečen.

Mole se milosrdne duše da traže od boga iskreno pokajanje za ova dva nesrećna osuđenika.

To je bilo isto ono što je Franc čuo preksinoć u ruševini Koloseuma i ništa u programu nije bilo izmenjeno: imena osuđenika, uzrok njihove smrtne kazne i način pogubljenja bili su potpuno isti.

I tako, sudeći po svemu, Transteverac nije bio niko drugi do Luiđi Vampa, a čovek sa ogrtačem Sindbad Moreplovac, koji je u Rimu, kao i Porto-Vekiju i u Tunisu, nastavljao niz svojih čovekoljubivih pohoda.

Međutim, vreme je prolazilo, bilo je devet sati, te Franc otide da probudi Alberta, kad ga na svoje veliko iznenađenje vide kako potpuno obučen izlazi iz svoje sobe. Karneval mu se stalno vrzmao po pameti i probudio ga ranije nego što je njegov prijatelj očekivao.

— Dakle, — reče Franc svome domaćinu — sad kada smo se obojica spremili, mislite li vi, dragi gospodine Pastrini, da se možemo pojaviti kod grofa od Monte Krista?

— O, svakako! — odgovori on. — Grof od Monte Krista ima običaj da ustaje vrlo rano, i ja sam uveren da ima već više od dva sata otkako je ustao.

— I vi mislite da ne bi bilo nepristojno pojaviti se sad u njegovom stanu?

— Ni najmanje.

— Onda, Alberte, ako ste gotovi…

— Potpuno gotov — reče Albert.

— Hajdemo da zahvalimo našem susedu za njegovu ljubaznost.

— Hajdemo.

Franc i Albert imali su samo da pređu preko odmorišta, ali ih hotelijer preteče i zazvoni umesto njih. Jedan sobar dođe da im otvori vrata.

— I signori Francesi — reče hotelijer.

Sobar se pokloni i dade im znak da uđu.

Oni prođoše kroz dve sobe nameštene sa takvim luksuzom kakav se nisu nadali da će naći u hotelu gazda-Pastrinija, i stigoše najzad u jedan savršeno otmen salon. Turski tepih bio je prostrt po parketu, a najugodniji nameštaj nudio je svoje ispupčene jastučiće i zavaljene naslone. Divne slike velikih umetnika, izmešane sa svežnjevima sjajnog oružja, bile su okačene po zidovima, a veliki zastori visili su na vratima.

— Ako njihove preuzvišenosti hoće da sednu, — reče sobar — ja ću obavestiti gospodina grofa.

I on iščeze u jednim vratima.

U trenutku kad su se ta vrata otvorila, glas gusala dopre do dvojice prijatelja, ali se odmah zatim izgubi, jer su vrata, zatvorena skoro istog trenutka kad su i otvorena, propustila u salon takoreći samo jedan vihor harmonije.

Franc i Albert se pogledaše, pa skretoše pogled na nameštaj, slike i oružje; Sve im se to pri ovom drugom pogledu učini još velelepnije nego pri prvom.

— Dakle, — zapita Franc svoga prijatelja — šta kažete vi na ovo?

— Bogme, dragi moj, kažem da naš sused mora da je neki berzijanac koji je igrao na padu španskih državnih papira, ili neki knez koji putuje inkognito.

— Pst! — reče mu Franc. — To ćemo sad saznati, jer evo ga.

I zaista, šum jednih vrata koja su se okretala na šarkama dopre do posetilaca, i skoro odmah zatim zastor se razmače i propusti sopstvenika sve te raskoši.

Albert mu pođe u susret, ali Franc ostade kao prikovan na svome mestu.

Onaj koji tog časa beše ušao nije bio niko drugi do čovek sa ogrtačem u Koloseumu, nepoznati čovek iz lože i tajanstveni domaćin sa Monte Krista.

14. POGUBLJENJE MALJEM

— Gospodo, — reče ulazeći grof od Monte Krista — primite sva moja izvinjenja što sam dopustio da me preduhitrite, ali da sam ja došao k vama ranije, bojao bih se da vas ne uznemirim. Uostalom, vi ste mi poručili da ćete doći i ja sam vas očekivao.

— Mi smo vam, Franc i ja, po sto puta zahvalni, gospodine grofe, — reče Albert. — Vi ste nas zaista izvukli iz velike neprilike, jer smo mi baš izmišljali najčudnija vozila u trenutku kad nam je stigla vaša ljubazna ponuda.

— Eh, bože moj, gospodo! — odgovori grof dajući znak dvojici mladića da sednu na jedan divan. — Kriv je onaj glupak Pastrini što sam vas ostavio tako dugo u nevolji! On mi nije rekao ni reči o vašoj neprilici, dok sam ja, ovako sâm i bez poznanstva, jedva čekao priliku da se upoznam sa svojim susedima. Čim sam saznao da vam mogu ma u čemu pomoći, videli ste kako sam žurno zgrabio tu priliku da vas pozdravim.

Oba mladića se pokloniše. Franc još nije umeo da kaže nijednu reč; on nije bio doneo nikakvu odluku, a kako grof ničim nije pokazivao volju da ga pozna ili želju da on bude prepoznat, Franc nije znao da li treba nekom rečju da spomene prošlost, ili pak da ostavi vremena budućnosti da mu ona pruži nove dokaze. Uostalom, iako je bio uveren da je ono grof bio sinoć u loži, ipak nije mogao isto tako da tvrdi da je on bio preksinoć u Koloseumu. Stoga odluči da pusti da se događaji razvijaju sami, ne otpočinjući s grofom nikakav neposredan razgovor o tome. Uostalom, on je bio u boljem položaju od grofa, jer je bio gospodar njegove tajne, dok, naprotiv, grof nije mogao da vrši nikakav uticaj na Franca, koji nije imao šta da krije.

Pa ipak, on odluči da navede razgovor na jedan predmet koji bi bar zasada mogao da pruži objašnjenje za izvesne sumnje.

— Gospodine grofe, — reče mu on — vi ste nam ponudili mesta u vašim kolima i mesta na vašim prozorima u palati Rospoli; a sad, da li biste nam mogli reći kako bismo mogli da pribavimo ma kakvo osmatračko mesto, kako se to u Italiji kaže, na Narodnom trgu?

— Ah, da, zaista! — reče grof rasejano posmatrajući Morserfa sa napregnutom pažnjom. — Da nema na Narodnom trgu kao nekakvo pogubljenje?

— Jeste — odgovori Franc, videći da grof sam dolazi na ono na šta ga je on hteo navesti.

— Čekajte, čekajte, čini mi se da sam juče kazao svome upravniku da se pobrine za to. Možda ću vam još moći učiniti tu malu uslugu.

On ispruži ruku prema vrvci zvonceta i povuče triput.

— Jeste li ikada razmišljali — reče on Francu — o upotrebi vremena i načinu kako da se uprosti kretanje posluge? Ja sam to proučio: kad zazvonim jedanput, to je za mog sobara; dvaput, to je za mog nastojnika; triput, za mog upravnika. Tako ne gubim nijedan minut niti ijednu reč. Pogledajte, evo onoga koji nam je potreban.

Tada videše kako ulazi jedan čovek od četrdeset i pet do pedeset godina, koji se Francu učini da liči kao jaje jajetu na krijumčara koji ga je uveo u pećinu, no koji kao da ga se ni najmanje nije sećao. Franc vide da je ovome naređeno kako treba da se ponaša.

— Gospodine Bertučo, — reče grof — jeste li se pobrinuli, kao što sam vam juče naredio, da mi pribavite jedan prozor na Narodnom trgu?

— Jesam, preuzvišenosti, — odgovori upravnik — ali bilo je prekasno.

— Kako! — reče grof namrštivši se — zar vam nisam kazao da hoću da imam jedan prozor?

— I Vaša preuzvišenost ga ima, onaj koji je bio iznajmljen knezu Lobanjevu; ali sam morao da ga platim sto…

— Dobro, dobro, gospodine Bertučo. Poštedite ovu gospodu svih tih domaćih pojedinosti; dobili ste prozor, i to je ono što nam treba. Dajte adresu te kuće kočijašu i budite na stepenicama da nas odvedete tamo; a sad dosta, idite.

Upravnik se pokloni i pođe da se udalji.

— Ah, da! — nastavi grof. — Budite ljubazni pa zapitajte Pastrinija da li je dobio tavoletu i da li hoće da mi pošalje program pogubljenja.

— To nije potrebno — prihvati Franc izvlačeći svoju beležnicu iz džepa. — Ja sam video te tablice, prepisao sam ih i evo ih.

— Dobro; onda, gospodine Bertučo, vi možete da se povučete, jer mi više niste potrebni. Neka nam samo jave kad ručak bude gotov. Da li će mi gospoda — nastavi on okrećući se dvojici prijatelja — učiniti čast da ručaju sa mnom?

— Ali, zbilja, gospodine grofe, — reče Albert — to bi značilo zloupotrebljavati vašu ljubaznost.

— Nikako, naprotiv, vi ćete meni učiniti veliku prijatnost, a vi ćete mi sve to uzvratiti jednog dana u Parizu, jedan ili drugi, a možda obojica. Gospodine Bertučo, naredite da se postavi za tri osobe.

Zatim uze beležnicu iz Francovih ruku.

— Kažemo, dakle, — nastavi on glasom kao da čita Male oglase — da će biti "pogubljeni danas 22. februara Andreja Rondolo, kriv zbog ubistva izvršenog nad vrlo čestitom i vrlo uglednom osobom don Čezara Torlinija, kanonika crkve San-Đovani-di-Laterano, i Pepino, zvani Roka Priori, za dokazano jatakovanje gnusnom razbojniku Luiđiju Vampi i ljudima njegove družine…

— Hm! — "Prvi će biti ubijen maljem, drugi će biti posečen." Jeste, zbilja — nastavi grof — tako je isprva trebalo da se odigra; ali čini mi se da je od juče nastupila neka promena u redu i toku te ceremonije.

— Eh! — reče Franc.

— Jeste, juče se kod kardinala Rospiljosija, gde sam proveo veče govorilo o nekakvom odlaganju kazne jednome od te dvojice osuđenika.

— Andreji Rondolu? — zapita Franc.

— Ne… — nastavi nemarno grof — onom drugom… (on baci pogled na beležnicu kao da hoće da se podseti imena) Pepinu, zvanom Roka Priori. To će vas lišiti jednog giljotiniranja, ali vam ostaje ubijanje maljem, a to je veoma zanimljivo pogubljenje kad se gleda prvi put, pa čak i po drugi put; dok je ono drugo, koje vam je uostalom zacelo poznato, odveć prosto, odveć jednostavno, jer u njemu nema ničega neočekivanog. Mandaja ne greši, ona ne zadrhti, ne udara na pogrešho mesto, ne započinje iznova po trideset puta kao onaj vojnik koji je sekao glavu grofu od Šalea, a kome je, uostalom, Rišelje bio možda preporučio tog pacijenta. Ah, man’te se, molim vas, — dodade grof prezrivim tonom — ne spominjite mi Evropljane kad se tiče pogubljenja; oni se u tome ništa ne razumeju, i oni zaista preživljuju detinjstvo ili bolje reći starost svireposti.

— Zbilja, gospodine grofe, — odgovori Franc — pomislio bi čovek da ste vršili uporedno proučavanje pogubljenja kod raznih naroda u svetu.

— Bar se može reći da ih ima malo koje nisam video — odgovori hladno grof.

— I nalazili ste uživanja da prisustvujete tim jezivim prizorima?

— Moje prvo osećanje bila je odvratnost, drugo ravnodušnost, a treće radoznalost.

— Radoznalost! Pa ta reč je užasna, znate li vi?

— Zašto? U životu postoji samo jedna važna briga, a to je smrt. E, pa lepo! Zar nije zanimljivo proučavati na koje sve različite načine može duša da iziđe iz tela, i kako, prema karakteru, naravi, pa čak i običajima neke zemlje pojedinci izdržavaju taj poslednji prelaz ljudskog bića u ništavilo? Što se mene tiče, ja vam jemčim za jednu stvar: ukoliko je više čovek posmatrao kako drugi umiru, utoliko mu je lakše umreti; i zato ja smatram da smrt možda i jeste kazna, ali nije ispaštanje grehova.

— Ja vas ne razumem dobro —reče Franc. — Objasnite to, jer vam ne umem reći koliko te vaše reči draže moju radoznalost.

— Slušajte — reče grof, a u lice mu navre žuč, kao što se lice nekog drugog čoveka zarumeni od krvi. — Da je neki čovek umorio nečuvenim mukama, usred beskrajnih bolnih strepnji vašeg oca, vašu majku, vašu draganu, jednom rečju jedno od onih bića koja, kad ih neko iščupa iz vašeg srca, ostavljaju u njemu večnu prazninu i ranu koja stalno krvavi, zar biste vi smatrali da je odmazda koju vam pruža društvo dovoljna zato što je sečivo giljotine prošlo između potiljka i plećnih mišića toga podlog ubice i zato što je onaj zbog koga ste čitave godine duhovno patili osetio za nekoliko trenutaka telesni bol?

— Jeste, ja to znam, — prihvati Franc — ljudska pravda nije dovoljna da čoveka uteši: ona može da prolije krv u naknadu za krv, i to je sve. Od nje treba tražiti samo ono što ona može da pruži, a ne nešto drugo.

— I još vam ja tu uzimam za primer jedan stvarni slučaj, — odgovori grof — slučaj kada je društvo, usled ubistva jednoga člana, napadnuto u samoj osnovi na kojoj ono počiva, te se za smrt sveti smrću. Ali zar nema miliona duhovnih patnji koje mogu čoveku da razdiru srce, a da društvo i ne haje za njih, niti da mu ponudi čak i ono nedovoljno sredstvo osvete o kome smo maločas govorili? Zar nema zločina za koje bi kočevi Turaka, korita sa šiljcima Persijanaca, uvijene žile Irokeza bile odveć blage kazne, a koje, međutim, ravnodušno društvo ostavlja nekažnjene?… Odgovorite, zar nema takvih zločina?

— Ima, — odgovori Franc — i baš zato da bi se oni kaznili, zato se i trpi dvoboj.

— Eh, dvoboj! — uzviknu grof. — To je, duše mi, smešan način da se dođe do cilja, kad je taj cilj osveta! Neki čovek vam je preoteo draganu, ili vam zaveo ženu, ili obeščastio vašu kćer; od čitavog vašeg života, u kome ste imali pravo da očekujete od boga onaj deo sreće koji je obećao svakom ljudskom biću kad ga je stvarao, taj čovek je načinio život put patnji, bede i srama, i vi mislite da ste se osvetili time što ste čoveku koji vam je uneo ludilo u mozak i očajanje u srce zaboli mač u grudi ili prosvirali kuršum kroz glavu? Koješta! A treba pomisliti da često baš on iziđe kao pobednik iz te borbe, opran od sramote u očima sveta, i da mu je na izvestan način bog oprostio grehove. Ne, ne — nastavi grof — ako bih ja ikada imao da se svetim, ne bih se svetio na taj način.

— Znači da vi ne odobravate dvoboj? Znači da se vi ne biste borili u dvoboju? — zapita sad Albert, začuđen što čuje da se iznosi jedna tako neobična teorija.

— O, naprotiv! — reče grof. — Da se dobro razumemo: ja bih se borio u dvoboju zbog neke sitnice, zbog uterivanja u laž, zbog jednog šamara, i borio bih se utoliko bezbrižnije što bih, zahvaljujući veštini koju sam stekao u svim telesnim vežbanjima i dugogodišnjem navikavanju na opasnost, bio skoro siguran da ću ubiti svog protivnika. O, razume se da bih se borio u dvoboju zbog svega toga; ali kao odmazdu za jednu potajnu duboku, beskonačnu i večnu patnju, ja bih, ako je to moguće, uzvratio istom onakvom patnjom kakva je meni nanesena: oko za oko, zub za zub, kak kažu Istočnjaci, ti naši učitelji u svemu, ti izabranici prirode, koji su umeli da stvore sebi život od snova i raj od stvarnosti.

— Ali, — reče Franc grofu — sa tom teorijom, koja vam daje pravo da budete i sudija i dželat u vašoj sopstvenoj parnici, teško biste mogli da ostanete toliko umereni da uvek izbegnete sili zemaljskih zakona. Mržnja je slepa, gnev je nerasudan, te onaj koji u svoju čašu naliva osvetu, izložiće se opasnosti da pije gorak napitak.

— Hoće ako je siromašan i nevešt; a neće ako je milioner i vešt. Uostalom, najgore što ga može zadesiti jeste onaj poslednji način pogubljenja o kome smo maločas govorili, onaj koji je čovekoljubiva francuska revolucija zavela umesto čerečenja i prebijanja na točku. Eh! A zar taj čovek mari što će biti pogubljen ako je izvršio svoju osvetu? Zbilja, meni je skoro žao što, kako po svemu izgleda, taj bedni Pepino neće biti posečen, kako se to kaže, jer biste videli koliko to traje i da li zaista vredi da se o tome govori. Ali, časti mi, gospodo, ovo je malo neobičan razgovor za jedan karnevalski dan. Kako je on to otpočeo? Ah, sad se sećam! Vi ste mi zatražili jedno mesto na mome prozoru. E, pa lepo, imaćete ga! Ali najpre da sednemo za sto, jer evo dolaze da nam jave da je sto postavljen.

I zaista, jedan sobar otvori jedna od četvoro vrata na salonu i izgovori osveštene reči:

— Al suo commodo!

Oba mladića ustadoše i pređoše u trpezariju.

Za vreme ručka, koji je bio odličan i služen sa beskrajnom ceremonijalnošću, Franc očima potraži Albertov pogled da u njemu pročita utisak koji su bez sumnje u njemu proizvele reči njihovog domaćina; ali bilo da im on u svojoj uobičajenoj nemarnosti nije poklonio veliku pažnju, bilo da ga je ustupak što mu ga je grof od Monte Krista učinio u pogledu dvoboja izmirio s njim, bilo najzad, da su prethodni događaji koje smo ispričali, a koji su samo Francu bili poznati, pojačali jedino u Francu utisak grofovih izlaganja, Franc nije zapazio da je njegov drug ma i najmanje zamišljen. Naprotiv, on se častio za ručkom kao čovek koji je već četiri ili pet meseci bio osuđen na italijansku kujnu, a to će reći na jednu od najgorih na svetu. Što se tiče grofa, on bi jedva i okusio od svakog jela, te se moglo pomisliti da je seo za sto sa svojim zvanicama tek da ispuni jednu dužnost koju mu učtivost nalaže i da čeka da oni odu, pa da mu se iznese neko neobično i naročito jelo.

To je i nehotično podsetilo Franca na užas što ga je grof ulio grofici Đ… i na njeno ubeđenje, sa kojim je ona ostala kad su se rastali, da je grof, čovek koga joj je on pokazao u naspramnoj loži, vampir.

Pri kraju ručka Franc izvuče svoj novčanik.

— Eh, — reče mu grof — šta vi to radite?

— Izvinićete nas, gospodine grofe, — odgovori Franc — ali mi imamo da svršimo još sijaset poslova.

— Kakvih?

— Mi nemamo odela za prerušavanje, a danas je prerušavanje obavezno.

— Ne brinite se za to. Mi imamo, čini mi se, na Narodnom trgu jednu zasebnu sobu, pa ću narediti da se tamo odnesu kostimi kakve budete izvoleli da mi naznačite, te ćemo se na licu mesta maskirati.

— Posle pogubljenja? — uzviknu Franc.

— Zacelo, posle, za vreme ili pre toga, kako vi hoćete.

— Pred samim gubilištem?

— Gubilište je sastavni deo svečanosti.

— Znate šta, gospodine grofe, — reče Franc. — Ja sam razmislio, i zbilja vam zahvaljujem na vašoj ljubaznosti, ali ću se zadovoljiti da primim jedno mesto u vašim kolima, jedno mesto na prozoru palate Rospoli, a ostaviću vam da slobodno raspolažete mojim mestom na prozoru prema Narodnom trgu.

— Ali upozoravam vas da ćete propustiti jedan vrlo zanimljiv prizor — odgovori grof.

— Vi ćete mi ga ispričati, — nastavi Franc — a ja sam uveren da će me opis iz vaših usta potresti skoro isto kao da sam ga gledao. Uostalom, ja sam već više puta hteo da se poduhvatim da prisustvujem nekom pogubljenju, ali nikad nisam mogao da se odlučim. A vi, Alberte?

— Ja, — odgovori vikont — ja sam video kad je pogubljen Kasteng; ali čini mi se da sam toga dana bio malo pijan. To je bio dan kada sam završio koledž i proveli smo noć ne znam u kojoj pivnici.

— Uostalom, zato što niste učinili nešto u Parizu, to nije razlog da to ne učinite u tuđini. Kad čovek putuje, on to čini da bi nešto naučio, i kad menja mesto, on to čini da bi nešto video. Pomislite samo kako ćete izgledati kad vas budu zapitali: "Kako se vrše pogubljenja u Rimu?" I kad vi budete odgovorili: "Ne znam". A osim toga, kažu da je ovaj osuđenik gnusna hulja, podlac koji je ubio prekladom sa ognjišta jednog dobrog sveštenika koji ga je othranio kao svog sina. Šta vraga! Kad neko hoće da ubije neko svešteno lice, onda treba da uzme neko pristojnije oružje nego što je preklad, a naročito kad je to svešteno lice možda njegov otac. Kad biste otputovali u Španiju, otišli biste da vidite borbu s bikovima, zar ne? E, pa lepo! Zamislite da ćemo gledati neku borbu; setite se nekadašnjih Rimljana iz Cirka, pa lovova u kojima je ubijano po trista lavova i po stotinu ljudi. Setite se, dakle, onih osamdeset hiljada gledalaca koji su pljeskali, pa onih čednih matrona koje su dovodile tamo svoje kćeri udavače, pa onih divnih vestalki belih ruku koje su palcem davale jedan divan mali znak koji je značio: Haj’te, ne budite leni! Dotucite mi tog čoveka koji je već skoro mrtav.

— Hoćete li ići tamo, Alberte? — reče Franc.

— Bogme hoću, dragi moj! I ja sam osećao isto što i vi, ali me je grofova rečitost privolela.

— Onda da idemo, kad vi to hoćete, — reče Franc — ali dok budem išao ka Narodnom trgu, želim da prođem kroz ulicu Korzo. Da li je to moguće, gospodine grofe?

— Pešice, da; kolima, ne.

— E, pa lepo! Ići ću pešice.

— Je li baš neophodno da prođete ulicom Korzo?

— Jeste, treba nešto da vidim.

— Pa dobro! Prođimo ulicom Korzo, a kola ćemo poslati da nas čekaju na Narodnom trgu ulicom Babuino. Uostalom, ni ja se neću ljutiti da prođem ulicom Korzo, te da vidim da li su izvršena naređenja koja sam izdao.

— Preuzvišenosti, — reče sobar otvarajući vrata — jedan čovek obučen kao kaluđer-pokajnik traži da razgovara s vama.

— Ah, da! — reče grof. — Znam šta je to. Gospodo, hoćete li da ponovo pređete u salon; naći ćete tamo na stolu u sredini odličnih cigara sa Havane, a ja ću doći k vama za koji trenutak.

Oba mlada čoveka ustadoše i iziđoše kroz jedna vrata, dok je grof, pošto im se ponovo izvinio, izlazio kroz druga. Albert, koji je bio veliki ljubitelj cigara i koji, otkako se nalazio u Italiji, nije smatrao za malu žrtvu što je bio lišen cigara iz Pariske kafane, priđe stolu i uskliknu radosno kad ugleda prave purose.

— Dakle, — zapita ga Franc — šta mislite o grofu od Monte Krista?

— Šta mislim! — reče Albert vidno iznenađen što mu njegov drug postavlja takvo pitanje. — Mislim da je to divan čovek, koji ume sjajno da ugosti u svome domu, koji je mnogo video, mnogo proučavao, mnogo razmišljao; koji je, poput Brutusa, iz stojičarske škole i koji — dodade on duvajući sa nasladom mlaz dima koji se uskovitla ka tavanici — povrh svega toga ima i izvrsnih cigara.

Takvo je bilo Albertovo mišljenje o grofu. Međutim, Franc je znao da Albert uobražava kako on stvara svoje mišljenje o ljudima i stvarima tek posle zrelog razmišljanja, te i ne pokuša da mu ga ma u čemu izmeni.

— Ali, — reče mu on — jeste li zapazili nešto čudno?

— Šta?

— Sa kolikom vas je pažnjom posmatrao?

— Mene?

— Jeste, vas.

Albert se zamisli.

— Eh, — reče on sa uzdahom — nije to ništa čudno. Ima već skoro godinu dana otkako sam otišao iz Pariza, te mora biti da moje odelo izgleda pretpotopsko. Verovatno da je grof pomislio da sam palančanin. Razuverite ga, dragi prijatelju, i recite mu, molim vas, prvom prilikom da to nije nimalo tačno.

Franc se osmehnu. Trenutak docnije vrati se grof.

— Evo me, gospodo, — reče on — i sad sam potpuno vaš. Naređenja su izdata; kola idu svojim putem ka Narodnom trgu, a mi idemo svojim, ako izvolite, ulicom Korzo. Uzmite slobodno nekoliko od tih cigara, gospodine od Morserfa.

— Bogme, vrlo rado, — reče Albert — jer su vaše italijanske cigare još gore nego naše monopolske. Kad budete došli u Pariz, odužiću vam se za sve ovo.

— To ne odbijam; nameravam da odem tamo jednoga dana, i pošto mi vi to dopuštate, zakucaću na vaša vrata. Hajdemo, gospodo, pođimo, jer nemamo vremena za gubljenje; sad je dvanaest i po časova, zato pođimo.

Siđoše sva trojica. Tada kočijaš primi poslednja naređenja od svoga gospodara, pa otide ulicom Babuino, dok pešaci pođoše na drugu stranu preko Španskog trga i ulicom Fratina, koja ih je vodila pravo između palate Fijano i palate Rospoli.

Franc je netremice posmatrao prozore ove druge palate, jer nije bio zaboravio znak koji su u Koloseumu ugovorili čovek sa ogrtačem i Transteverac.

— Koji su vaši prozori? — zapita on grofa glasom koji je udešavao da bude što prirodniji.

— Ona tri poslednja — odgovori grof sa nemarnošću u kojoj nije bilo ničega izveštačenog, jer nije mogao da nasluti u kom cilju mu je to pitanje bilo postavljeno.

Francov pogled pređe brzo na ta tri prozora. Pobočni prozori bili su zastrti žutom damaskom svilom, a srednji belom svilom sa crvenim krstom.

Čovek sa ogrtačem održao je svoju reč datu Transtevercu, i sad više nije bilo sumnje da je čovek sa ogrtačem bio uistini grof.

Ta tri prozora bila su još prazna.

Uostalom, svuda su se vršile pripreme; postavljene su stolice, podizale su se skele, zastirali prozori. Maske se nisu mogle pojaviti, kola nisu mogla početi da se kreću dok ne zazvoni zvono; ali se osećalo da su maske iza svakog prozora i kola iza svake kapije.

Franc, Albert i grof su i dalje išli ulicom Korzo. Ukoliko su se približavali Narodnom trgu, gomila je bivala sve gušća, a iznad glava te gomile videlo se kako se uzdižu dve stvari: obelisk sa krstom na vrhu, koji označuje središte trga; i ispred obeliska, tačno onde gde bi se sticali pravci triju ulica, Babuine, Korzoa i Ripete, dve najviše grede gubilišta, između kojih se presijavalo polukružno sečivo mandaje.

Na uglu ulice nađoše grofovog upravnika, koji je očekivao svoga gospodara.

Prozor, zakupljen verovatno za onu preskupu cenu koju grof nije nikako hteo da saopšti svojim znancima, nalazio se na drugom spratu te velike palate koja leži između ulica Babuino i brda Pinčija. Tu je, kao što smo kazali, bila kao neka sobica za oblačenje iz koje se prelazilo u sobu za spavanje. Kad su zatvorili vrata sobe za spavanje, oni koji su se nalazili u sobici za oblačenje, bili su potpuno izdvojeni. Po stolicama su bila razmeštena pajacka odela od belog i plavog satena, najlepšeg kroja.

— Pošto ste mi ostavili da ja izaberem kostime, — reče grof dvojici prijatelja — ja sam naredio da vam se spreme ovi. Pre svega, to su najotmenija odela ove godine, a osim toga, ona su najpogodnija za konfete, pošto se na njima brašno ne zadržava.

Franc je jedva načuo grofove reči, te nije možda dostojno ocenio ovu novu ljubaznost, jer je svu njegovu pažnju privlačio izgled Narodnog trga i ona užasna sprava koja je toga časa predstavljala njegov glavni ukras.

Tada je Franc prvi put ugledao giljotinu — kažemo giljotina, jer je i rimska mandaja načinjena skoro isto kao i naša usmrtilačka sprava. Njeno sečivo, koje ima oblik polumeseca i koje seče svojim ispupčenim delom, pada sa manje visine, i to je sve.

Dva čoveka, sedeći na prekretnoj dasci na koju se polaže osuđenik, ručali su očekujući vreme, i ukoliko je Franc mogao videti, jeli su hleb i kobasice. Jedan od njih podiže dasku; izvuče ispod nje bocu vina, popi malo, pa dodade bocu svome drugu. Ta dva čoveka bili su dželatovi pomoćnici!

Pri samom pogledu na to, Franc oseti kako mu iz korena kose izbija znoj.

Osuđenici, prevezeni uoči toga dana iz Novih tamnica u malu crkvu Santa-Marija-del-Popolo, proveli su noć, svaki sa po dva sveštenika, u pogrebnoj kapeli osvetljenoj svećama i zatvorenoj gvozdenom rešetkom, ispred koje su šetali stražari koji su se smenjivali svakog sata.

Dvostruk red karabinijera postavljen sa obe strane crkvenih vrata pružao se do gubilišta, oko koga se zaokružavao, ostavljajući između jednog i drugog reda prolaz širok otprilike dve stope, a oko giljotine prostor sa obimom od stotinu koraka. Sav ostali deo trga bio je načičkan glavama ljudi i žena. Mnoge žene držale su svoju decu na ramenima. Ta deca, nadvišavajući svetinu čitavim svojim gornjim delom tela, bila su divno smeštena.

Breg Pinčio ličio je na prostran amfiteatar čiji su svi stepenici bili prepuni gledalaca; balkoni na dvema crkvama koje se nalaze na uglovima ulica Babuino i ulice Ripeta bili su zakrčeni povlašćenim radoznalcima; stepenice crkvenih tremova ličile su na pokretan i šaren talas koji je neprekidna plima gurala ka crkvenim vratima; a svako ispupčenje na zidu gde je mogao čovek da stane imalo je svoj živi kip.

Ono što je govorio grof bilo je dakle istina: da je najzanimljivija stvar u životu prizor smrti.

A međutim, umesto tišine koju je izgledalo da nalaže svečanost toga prizora, iz te se gomile sveta dizala jaka graja sačinjena od smeha, pogrdnih i veselih uzvika. Jasno se videlo, kao što je rekao grof, da to pogubljenje nije ništa drugo do početak karnevala.

Odjednom graja prestade kao nekom čarolijom, jer se vrata na crkvi otvoriše.

Kaluđeri pokajničkog reda, od kojih je svaki bio odeven u sivu vreću sa otvorima samo za oči i držao upaljenu sveću u ruci, pojaviše se prvi; napred je išao starešina bratstva.

Pozadi kaluđera išao je čovek visoka rasta. Taj je čovek bio nag, izuzev što je imao platnene gaće, za koje je s leve strane bio privezan veliki nož skriven u kaniji; na desnom ramenu nosio je težak gvozdeni malj. Taj čovek je bio dželat.

Osim toga imao je sandale privezane pri dnu noge vrvcama.

Za dželatom su išli, onim redom kako je trebalo da budu pogubljeni, najpre Pepino, pa zatim Andreja.

Pored svakog od njih išla su dva sveštenika.

Ni jednome ni drugome nisu oči bile zavezane.

Pepino je išao dosta čvrstim korakom, jer je zacelo bio obavešten o onome što se za njega pripremalo.

Andreju je pridržavao za svaku ruku po jedan sveštenik.

Oba osuđenika su s vremena na vreme ljubila raspeće koje im je pružao ispovednik.

Franc oseti već pri tom prizoru kako ga noge izdaju. On pogleda u Alberta. Ovaj je bio bled kao i njegova košulja, i on jednim nesvesnim pokretom baci daleko od sebe svoju cigaru, iako ju je bio popušio tek do polovine.

Jedino je grof izgledao neosetljiv. Štaviše, izgledalo je da lako rumenilo hoće da se probije kroz modro bledilo njegovih obraza.

Nozdrve su mu se širile kao u zveri kad oseća u vazduhu miris krvi, a njegove usne, lako razmaknute, dopuštale su da se vide njegovi beli zubi, sitni i oštri kao u šakala.

Pa ipak, i pored svega toga, lice mu je imalo izraz nasmešene blagosti, kakvu Franc još nikad nije na njemu video. Naročito su njegove crne oči bile divne zbog svoje pitomosti i mekote.

Za to vreme su oba osuđenika i dalje išla ka gubilištu, i ukoliko su se približavala, mogle su se sagledati crte njihovog lica. Pepino je bio lep mladić od dvadeset i četiri do dvadeset i šest godina, lica preplanula od sunca, pogleda slobodna i neukroćena. Išao je uzdignute glave i kao da je mirisao vetar da vidi s koje će mu strane doći oslobodilac.

Andreja je bio debeo i zdepast; njegovo podlački svirepo lice nije odavalo njegovu starost; on je, međutim, mogao imati oko trideset godina. U tamnici je pustio da mu poraste brada. Glava mu je padala na jedno rame, noge su mu klecale, i čitavo njegovo biće kao da se pokoravalo nekom nesvesnom kretanju u kome volja već nije imala nikakvog udela.

— Čini mi se — reče Franc grofu — da ste me obavestili da će biti samo jedno pogubljenje?

— Rekao sam vam istinu — odgovori on hladno.

— Međutim, eno dva osuđenika.

— Jeste, ali od ta dva osuđenika jedan je na pragu smrti, a drugi ima da živi još mnogo godina.

— Meni se čini da ako pomilovanje treba da dođe, nema se još mnogo vremena za gubljenje.

— Zato, eno ga gde dolazi. Pogledajte! — reče grof.

Zaista, u trenutku kad je Pepino stigao do podnožja mandaje, jedan kaluđer-pokajnik, koji je, izgleda, bio u zadocnjenju, probi se kroz red vojnika, a oni ga ne sprečiše da prođe, pa prišavši starešini bratstva, predade mu jednu hartiju previjenu načetvoro.

Vatreni Pepinov pogled nije propustio nijednu od ovih pojedinosti. Starešina bratstva razvi hartiju, pročita je i diže ruku.

— Neka je blagosloven Gospod i neka je slava njegovoj svetosti! — reče on jakim i razgovetnim glasom. — Ima pomilovanje života za jednog od osuđenih.

— Pomilovanje! — uzviknu narod jednoglasno. — Ima pomilovanje!

Na tu reč pomilovanje Andreja kao da podskoči i diže glavu.

— Pomilovanje za koga? — uzviknu on.

Pepino ostade nepomičan, nem i zadihan.

— Ima oproštaj smrtne kazne za Pepina, zvanog Roka Priori — reče starešina bratstva.

I on pruži hartiju kapetanu, zapovedniku karabinijera, koji je pročita, pa mu je vrati.

— Pomilovanje za Pepina! — uzviknu Andreja, potpuno otrgnut iz obamrlosti u koju kao da beše utonuo. — Zašto pomilovanje za njega a ne i za mene? Trebalo je da umremo zajedno; obećali su mi da će on umreti pre mene; nemaju pravo da samo mene ubiju; ja neću da umrem sam, ja to neću!

I on se istrže iz ruku dvojice sveštenika, uvijajući se, urlajući, ričući i naprežući se ludački da raskine konopce kojima su mu ruke bile vezane.

Dželat dade znak dvojici svojih pomoćnika, koji skočiše pri dnu stepenica gubilišta i zgrabiše osuđenika.

— Šta je to sad? — zapita Franc grofa.

Jer kako se sve to odigravalo na rimskom narečju, on nije sasvim dobro razumeo.

— Šta je to? — reče grof. — Zar ne razumete? To je da je ono ljudsko stvorenje koje će uskoro umreti besno zbog toga što njegov bližnji neće umreti zajedno s njim; i da bi ga ono, kad bi ga samo pustili da radi što hoće, razdralo noktima i zubima pre nego što bi ga pustilo da uživa život, koga će ono biti lišeno. O, ljudi, ljudi! Krokodilska raso! Kako kaže Karlo Mor, uzviknu grof ispružajući obe pesnice prema svetini — kako vas sad dobro poznajem i kako ste uvek dostojni samih sebe!

Jer u tom trenutku su se Andreja i dva dželatova pomoćnika valjali u prašini, a osuđenik je neprestano vikao: "On mora da umre, ja hoću da on umre! Nemate pravo da samo mene ubijete!"

— Gledajte, gledajte! — nastavi grof hvatajući za ruku oba mladića. — Gledajte, jer, duše mi, ovo je zanimljivo. Eno čoveka koji se bio pomirio sa svojom sudbinom, koji je išao ka gubilištu, koji bi umro kao kukavica, to je istina, ali bi umro bez opiranja i bez optuživanja. A znate li šta mu je davalo malo snage? Znate li šta ga je tešilo? Znate šta ga je navodilo da strpljivo čeka na svoje pogubljenje? To što je i neko drugi zajedno s njim živeo u samrtnoj strepnji; što je trebalo da i neko drugi umre kao on; što je trebalo da neko drugi umre pre njega! Povedite dva ovna ili dva vola na klanicu i objasnite nekako jednom od njih da njegov drug neće umreti: ovan će blejati od radosti, vo će rikati od zadovoljstva; ali čovek, čovek koga je bog stvorio po svome obličju, čovek kome je bog nametnuo kao prvi, kao jedini, kao najviši zakon da voli svoga bližnjega, čovek kome je bog podario glas da njim izrazi svoju misao, šta će biti njegov prvi uzvik kad sazna da je njegov drug spasen? Huljenje na boga. Neka je svaka čast čoveku, tome remek-delu prirode, tome caru vasione!

I grof pršte u smeh, ali jeziv smeh, koji je pokazivao da je on morao užasno patiti kad je dospeo dotle da se tako smeje.

Međutim, rvanje je i dalje trajalo i bilo je grozno gledati tako što. Dva pomoćnika nosila su Andreju na gubilište; sav narod bio se okrenuo protiv njega i dvadeset hiljada glasova vikalo je jednoglasno:

"Na smrt! Na smrt!"

Franc naglo odstupi od prozora, ali ga grof ponovo uhvati za mišicu i zadrža ga kraj prozora.

— Šta vam je sad? — reče mu on. — Sažalili ste se? Baš je umesno vaše sažaljenje. Kad biste čuli da zavija neki besan pas, vi biste uzeli pušku, istrčali biste na ulicu i ubili bez milosti iz neposredne blizine tu jadnu životinju koja je, na kraju krajeva, kriva samo zato što ju je ujeo neki drugi pas i što uzvraća ono što su njoj drugi učinili. A evo, vi sad žalite čoveka koga nijedan drugi čovek nije ujeo, a koji je, međutim, ubio svog dobrotvora i koji, pošto više ne može da ubija zato što su mu ruke vezane, hoće na silu boga da vidi kako umire njegov tamnički drug, njegov sapatnik! Ne, ne; gledajte, gledajte!

Ova preporuka bila je uskoro nepotrebna, jer je Franc sad bio kao opčinjen onim užasnim prizorom. Dva dželatova pomoćnika odnela su osuđenika na gubilište i tamo su ga, i pored svih njegovih upinjanja, ujedanja, uzvika, prisilili da klekne. Za to vreme se dželat namestio sa strane i zamahnuo gvozdenim maljem. Zatim, na jedan znak, oba pomoćnika se ukloniše. Osuđenik htede da ustane, ali pre nego što je stigao da to učini, malj ga udari u levu slepoočnicu; začu se potmuo i tup zvuk, i grešnik pade kao vo licem na zemlju, zatim odskoči i okrete se na leđa. Tada dželat ispusti malj, izvuče nož iz pojasa, pa mu jednim potezom raseče grlo, pope mu se odmah na trbuh i poče da ga gazi nogama.

Pri svakom pritisku mlaz krvi bi šiknuo iz osuđenikovog vrata.

Ovoga puta Franc nije više mogao da izdrži; on ustuknu i pade na jednu fotelju upola onesvešćen.

Albert, zatvorenih očiju, stojao je i dalje, ali se grčevito držao za zavesu na prozoru.

Grof je stojao likujući kao zli anđeo.

15. KARNEVAL U RIMU

Kad se Franc osvesti, vide Alberta kako pije čašu vode, koja mu je, sudeći po njegovom bledilu, bila veoma potrebna, i grofa kako već oblači svoj pajacki kostim. On nesvesno baci pogled na trg, no tamo više ničega nije bilo, ni gubilišta, ni dželata, ni žrtava; ostao je još samo narod, bučan, užurban, veseo; zvono sa Monte Čitorija, koje zvoni samo prilikom papine smrti i otvaranja maskarade, zvonilo je punim zamahom.

— Šta je? — zapita on grofa — šta se to dogodilo?

— Ništa, baš ništa, — reče grof — kao što vidite; samo je karneval počeo, pa treba brzo da se obučemo.

— Zbilja, — odgovori Franc grofu — od čitavog onog prizora ostao je samo trag jednog sna.

— Pa vi niste ni videli nešto drugo do jedan san, jedan ružan san.

— Dobro, ja; ali osuđenik?

— I to je bio san; samo je on ostao da i dalje spava, a vi ste se probudili; i ko bi mogao reći koji je od vas dvojice u dobitku?

— Ali Pepino, — zapita Franc — šta je bilo s njim?

— Pepino je razborit mladić koji nema u sebi ni trunke slavoljublja i koji je, suprotno onom običaju ljudi da se užasno ljute što svet ne obraća pažnju na njih, bio, naprotiv, ushićen kad je video da je pažnja svih prisutnih upravljena na njegovog druga. On je sledstveno tome iskoristio tu nepažnju, pa je šmugnuo u gomilu i izgubio se a nije se čak ni zahvalio časnim sveštenicima koji su ga pratili. Zaista, čovek je veoma nezahvalna i veoma sebična životinja… Ali obucite se; evo vidite da vam gospodin od Morserfa daje primer.

Zaista, Albert je navlačio nesvesno svilene čakšire preko svojih crnih pantalona i lakovanih cipela.

— Šta je, Alberte? — zapita Franc. — Jeste li raspoloženi da vragolate? Hajde, odgovorite iskreno.

— Nisam, — reče on — ali sam zaista sad zadovoljan što sam video tako nešto, i sad razumem ono što je govorio gospodin grof: da kad bi se čovek mogao jednom navići na takav prizor, onda bi ga još jedino takvi prizori mogli uzbuditi.

— A da ne računamo to što se samo u takvom trenutku mogu proučavati karakteri — reče grof. — Već na prvoj stepenici gubilišta smrt otrgne čoveku masku koju je nosio celog svog života, te se onda ukaže pravo lice. Mora se priznati da Andrejino lice nije bilo prijatno gledati… Uh, ta gnusna hulja!.. Oblačimo se, gospodo, oblačimo se!

Bilo bi smešno da se Franc libio i da nije sledio primer koji su mu davala njegova dva druga. On, dakle, takođe navuče svoj kostim i stavi obrazinu, koja zacelo nije bila bleđa od njegovog lica.

Pošto se obukoše, siđoše na ulicu. Kola su čekala pred vratima, puna konfeta i kita cveća.

Uđoše u povorku kola.

Teško je zamisliti potpuniji preobražaj u suprotnom smislu od onoga koji se začas beše izvršio. Umesto sumornog i nemog prizora smrti, Narodni trg je sad pružao sliku ludačkog i bučnog mahnitanja. Bezbroj maski izlazilo je na ulicu, izbijajući sa svih strana, istrčavajući kroz vrata, silazeći kroz prozore; kola su nailazila na svim uglovima ulica prepuna pjeroa, arlekina, dominosa, markiza, Transteveraca, nakarada, vitezova, seljaka; svi su vikali, mlatarali rukama, bacali jaja puna brašna, konfete, kite cveća; napadali rečima i hicima prijatelje i tuđince, poznate i nepoznate, a niko nije imao prava da se zbog toga ljuti, niti da čini išta drugo do da se smeje.

Franc i Albert su bili kao ljudi koje je neko, da bi ih odvratio od neke teške tuge, odveo na neki raskalašan pir i koji, ukoliko više piju i opijaju se, osećaju kako zastor između prošlosti i sadašnjosti postaje sve neprovidniji. Njima je i dalje bilo pred očima, ili bolje reći oni su i dalje osećali u sebi odblesak onoga što su videli. Ali malo-pomalo opšte pijanstvo obuze i njih, i učini im se da će ih njihov kolebljivi razum sasvim napustiti. Osećali su neku čudnu potrebu da i oni učestvuju u toj buci, u tom kretanju, u toj vrtoglavici. Jedna pregršt konfeta koja stiže do Morserfa iz nekih obližnjih kola, i koja, zasuvši prahom i njega i njegova dva druga, poče da ga pecka po vratu i po čitavom onom delu lica koji nije bio zaštićen obrazinom, kao da je neko bacio na njega stotinu iglica, naposletku ga gurnu u opštu bitku u koju već behu stupile sve maske koje su susretali. Sad se i on uspravi u kolima i zagrabi pune pregršti iz vrećica, pa svom svojom snagom i veštinom poče i on da baca jaja i konfete na one koji su mu bili najbliži.

Od tog trenutka oni počeše da se bore. Uspomena na ono što su videli pre pola sata iščeze sasvim iz pameti te dvojice mladih ljudi, toliko im je taj šaroliki, uskomešani i ludački prizor što im je bio pred očima skrenuo misli na drugu stranu. Što se tiče grofa od Monte Krista, izgledalo je da njega sve to, kao što smo kazali, nije ni za trenutak uzrujalo.

Doista, treba zamisliti onu veliku i lepu ulicu Korzo, oivičenu od kraja do kraja palatama na četiri ili pet spratova, na kojima su svi balkoni zastrti ćilimima i svi prozori ukrašeni tkaninama, a na tim balkonima i prozorima trista hiljada posmatrača, Rimljana, Italijana, stranaca koji su došli iz svih krajeva sveta: svu onu okupljenu aristokratiju plemićku, novčanu, duhovnu; divne žene koje i same podležu uticaju toga prizora, naginju se preko balkona i izviruju kroz prozore, zasipaju kola koja prolaze kišom konfeta na koje im se uzvraća kitama cveća; vazduh zamagljen od konfeta koje padaju i cveća koje leti uvis; zatim na ulici jednu veselu beskrajnu, pomahnitalu gomilu sveta u ludačkim kostimima: džinovske glavice kupusa koje se šetaju, bivolske glave koje riču na ljudskim telima, pse koji kao da idu na zadnjim nogama; a usred svega toga neku masku koja se uzdiže; i u tom iskušenju svetog Antonija, koju je u svojoj mašti stvorio Kalo, zamislite jednu Astartu zanosna lika za kojom biste hteli da pođete, no od koje vas odvajaju nekakvi demoni slični onima što se viđaju u snovima, pa ćete onda imati bledu sliku rimskog karnevala.

Kad po drugi put pođoše natrag, grof zaustavi kola i zatraži od svojih drugova dopuštanje da ih napusti, ostavljajući im kola na raspolaganje. Franc pogleda nagore: bili su naspram palate Rospoli; a na onom srednjem prozoru koji je bio ukrašen belom damaskom svilom sa crvenim krstom, stojao je jedan plav domino, pod čijom maskom Franc bez po muke zamisli onu lepu Grkinju iz pozorišta Argentina.

— Gospodo, — reče grof skočivši na zemlju — kad vam bude dosadilo da budete glumci i kad zaželite da opet postanete gledaoci, vi znate da imate mesta na mojim prozorima. A dotle, raspolažite mojim kočijašem, mojim kolima i mojim lakejima.

Zaboravili smo da kažemo da je grofov kočijaš bio ozbiljno obučen u kožu crnog medveda, potpuno istu kao Odri u komadu Medved i paša, i da su dva lakeja koja su sedela pozadi kola imala kostime od zelene majmunske kože, savršeno prilagođene njihovom stasu, i obrazine sa oprugama kojima su se kreveljili na prolaznike.

Franc zahvali grofu na njegovoj ljubaznoj ponudi; a što se tiče Alberta, on je vragolao sa jednim punim kolima seljanki iz okoline Rima, koja su se bila zaustavila isto kao i grofova prilikom jednog od onih tako običnih zastanaka u povorkama, i on ih je mlatio kitama cveća.

Na njegovu nesreću povorka krete dalje, i dok se on kretao ka Narodnom trgu, kola koja su bila privukla njegovu pažnju vraćala su se ka Venecijanskoj palati.

— Ah, dragi moj, — reče on Francu — zar niste videli?

— Šta? — zapita Franc.

— Eno, ona kola što odlaze puna rimskih seljanki.

— Nisam.

— E, ja sam uveren da su to divne žene.

— Kakva šteta što ste prerušeni, dragi Alberte, — reče Franc — jer je to bila lepa prilika da se naplatite za vaša ljubavna razočaranja!

— O, — odgovori on pola šiljavo pola ubeđeno — ja se nadam da karneval neće proći a da mi ne donese neku odštetu.

I pored ove Albertove nade, ceo taj dan proteče bez druge avanture sem što su se nekoliko puta mimoišli sa kolima rimskih seljanki. Prilikom jednog od tih susreta, bilo slučajno ili namerno, tek, Albertu spade obrazina s lica.

Pri ovom susretu on uze preostalo cveće i baci ga u njihova kola.

Verovatno da je jednu od onih divnih žena koje je Albert naslućivao pod gizdavim kostimom tih seljanki dirnulo to otmeno udvaranje, jer i ona, kad kola dvojice prijatelja ponovo naiđoše, baci u njih kitu ljubičica.

Albert se žurno saže da je uzme. Pošto Franc nije imao nikakvog razloga da veruje da je bila njemu upućena, on pusti Alberta da je prisvoji. Albert je likujući zadenu u rupicu svoga kaputa, pa kola nastaviše svoj pobednički hod.

— E, bogme, — reče mu Franc — evo početka ljubavne avanture!

— Smejte se koliko hoćete, — odgovori Albert — ali ja zaista mislim da jeste; zato se više ne rastajem od ove kite,

— O, pa razume se! — reče Franc smejući se. — To je sad znak raspoznavanja.

Ova šala, uostalom, ubrzo postade stvarnost; jer kad Franc i Albert, neprestano vođeni povorkom kola, ponovo susretoše kola rimskih seljanki, ona koja je dobacila kitu ljubičica Albertu zapljeska rukama kad je vide u rupici njegova kaputa.

— Bravo, dragi moj, bravo! — reče mu Franc. — Sve ide ne može bolje biti! Želite li da vas ostavim, i da li vam je možda prijatno da budete sami?

— Ne, — reče Albert — ne treba da prenaglimo. Ja neću da se uhvatim kao neka budala na prvi znak pažnje, na jedan sastanak pod velikim časovnikom, kako mi to kažemo za maskenbal u Operi. Ako ta lepa seljanka želi da nastavi u ovom pravcu, onda ćemo je sutra ponovo naći ovde, ili, bolje reći, ona će nas pronaći. Time će mi pokazati da me nije zaboravila, a ja ću videti šta treba da radim.

— Zaista, dragi moj Alberte, — reče Franc — vi ste mudri kao Nestor i oprezni kao Odisej; pa ako ova vaša Kirka uspe da vas pretvori u ma kakvu životinju, to će značiti da je veoma vešta ili veoma moćna.

Albert se nije prevario. Nepoznata lepotica bila je jamačno odlučila da toga dana ne produžava tu ljubavnu igru; jer iako su mladi ljudi prošli gore-dole nekoliko puta, oni ne videše više kočije koje su tražili očima. One su verovatno iščezle u nekoj susednoj ulici.

Tada pođoše natrag u palatu Rospoli, ali je i grof bio iščezao sa onim plavim dominom. Ona dva prozora zastrta žutom damaskom svilom dalje su, uostalom, bila posednuta ličnostima koje je on zacelo bio pozvao.

Tog trenutka ono isto zvono koje je objavilo početak maskarade odzvoni njen završetak. Povorka kola u ulici Korzo odmah se rasturi, i za tren oka sva kola iščezoše u poprečnim ulicama.

Franc i Albert su se tog trenutka nalazili prema ulici Marate.

Kočijaš zađe u nju ne govoreći ništa, pa došavši na Španski trg pored palate Poli, zaustavi se pred hotelom.

Gazda Pastrini iziđe da dočeka svoje goste na ulazu.

Prva Francova briga bila je da se obavesti o grofu i da izrazi žaljenje što ga nisu na vreme povezli, ali ga Pastrini uspokoji rekavši mu da je grof bio naručio druga jedna kola za sebe i da su ta kola otišla po njega u palatu Rospoli u četiri sata. Osim toga, grof mu je stavio u dužnost da ponudi dvojici prijatelja ključ njegove lože u pozorištu Argentina.

Franc zapita Alberta šta on misli o tome, ali je Albert imao da ostvari neke velike zamisli pre nego što bi pomislio da ide u pozorište. Zato on, umesto da odgovori, zapita da li bi mu gazda Pastrini mogao da dobavi nekog krojača.

— Krojača? — zapita hotelijar. — A radi čega?

— Da nam odsad pa do sutra sašije odela rimskih seljaka što lepše može — reče Albert.

Gazda Pastrini zavrte glavom.

— Da vam sašije odsad pa do sutra dva para odela! — uzviknu on. — E, to je, neka mi oproste vaše preuzvišenosti, pravo francusko pitanje. Dva para odela! I to sad kad još za nedelju dana ne biste zacelo našli nijednog krojača koji bi pristao da prišije šest dugmeta na prsnik, pa makar mu platili za svako dugme po talir!

— Onda, znači, treba da se odreknem da nabavim odela kakva želim?

— Ne, jer mi imamo gotovih takvih odela. Dopustite mi da se ja za to pobrinem, pa ćete sutra, kad se probudite, naći čitavu zbirku šešira, kaputa i čakšira kojima ćete biti zadovoljni.

— Dragi moj, — reče Franc Albertu — oslonimo se na našeg domaćina, jer nam je on već dokazao da je čovek koji ume da se snađe; večerajmo, dakle, mirno, a posle večere ćemo otići da gledamo Italijanku u Alžiru.

— Dobro, gledaćemo Italijanku u Alžiru — reče Albert.

— Ali nemojte zaboraviti, gazda Pastrini, da ja i gospodin — nastavi on pokazujući na Franca — pridajemo najveću važnost da imamo sutra odela koja smo vam tražili.

Hotelijer uveri još jedanput svoje goste da ne treba ništa da se brinu i da će biti usluženi kako žele, a posle toga se Franc i Albert popeše u svoje sobe da se otarase svojih pajackih kostima.

Albert, skinuvši svoj, skloni najbrižljivije svoju kitu ljubičica, jer je to bio njegov znak raspoznavanja za sutradan.

Dva prijatelja sedoše za sto. Ali dok je večerao, Albert se nije mogao uzdržati da ne istakne znatnu razliku u veštini između kuvara gazda-Pastrinijevog i kuvara grofa od Monte Krista. Međutim, istina primora Franca da prizna, i pored izvesnih predubeđenja koja je, izgleda, imao protiv grofa, da to upoređivanje nije išlo u prilog kuvaru gazda-Pastrinija.

Pri kraju obeda sobar zapita u koliko sati mladi ljudi žele da dođu kola. Albert i Franc se pogledaše, bojeći se zaista da ne budu na dosadi. Sobar razumede šta oni misle.

— Njegova preuzvišenost grof od Monte Krista — reče im on — izdao je jasno naređenje da kola ostanu celog dana na raspoloženju vašim gospodstvima; vaša gospodstva mogu, dakle, raspolagati njima bez bojazni da će biti na dosadi.

Mladi ljudi odlučiše da do kraja iskoriste grofovu ljubaznost i narediše da se kola upregnu dok oni budu zamenjivali večernjim odelom svoje dnevno, ma kako malo da je ono bilo izgužvano u mnogobrojnim borbama koje su vodili.

Pošto preduzeše ovu meru predostrožnosti, otidoše u pozorište Argentina i smestiše se u grofovu ložu.

Za vreme prvog čina grofica Đ… uđe u svoju. Njen prvi pogled bio je upravljen na onu stranu gde je sinoć videla grofa, tako da ona ugleda Franca i Alberta u loži onoga o kome je pre dvadeset i četiri časa izrazila Francu onako neobično mišljenje.

Njen mali dogled bio je uperen u Franca tako uporno, da on uvide jasno da bi bilo svirepo ako bi još duže oklevao da zadovolji njenu radoznalost. Zato, koristeći se povlasticom koju imaju gledaoci u italijanskim pozorištima, a koja im dopušta da od gledališta načine svoje salone za prijem, dva prijatelja napustiše ložu i odoše da ukažu poštovanje grofici.

Tek što uđoše u njenu ložu, a ona već dade znak Francu da sedne na počasno mesto.

Ovog puta Albert sede pozadi.

— Tako, dakle! — reče ona jedva dajući Francu vremena da sedne. — Izgleda da niste imali nikakva preča posla nego da se upoznate sa novim lordom Rutvenom i da postanete najbolji prijatelji?

— Iako nismo toliko odmakli u međusobnoj prisnosti koliko vi to kažete, ja ne mogu odricati, gospođo grofice, — odgovori Franc — da nismo celog dana zloupotrebljavali njegovu ljubaznost.

— Kako celog dana?

— Bogme, to je tačno rečeno: jutros smo prihvatili njegov poziv na ručak, za vreme čitave maskarade jurili smo po Korzou u njegovim kolima, i najzad večeras smo došli na predstavu u njegovu ložu.

— Znači da ste ga poznavali?

— Da i ne.

— Kako to?

— To je dugačka priča.

— Koju ćete mi ispričati?

— Ona bi vas suviše uplašila.

— Baš zato.

— Pričekajte bar da ta priča dobije neki rasplet.

— Dobro, ja volim priče koje imaju završetak. A dotle, kako ste s njim stupili u vezu? Ko vas je predstavio njemu?

— Niko. Naprotiv, on se predstavio nama.

— Kad to?

— Sinoć, kad sam otišao od vas.

— Čijim posredovanjem?

— O, bože moj, vrlo prozaičnim posredovanjem našega hotelijera.

— On, dakle, stanuje u hotelu London, kao i vi?

— I to ne samo u istom hotelu nego i na istom spratu.

— Kako se zove? Jer vi jamačno znate njegovo ime?

— Razume se; grof od Monte Krista.

— Kakvo je to sad ime? To valjda nije ime neke porodice?

— Ne; to je ime jednog ostrva koje je on kupio.

— I on je grof?

— Toskanski grof.

— Najzad, progutaćemo i toga kao i ostale — nastavi grofica, koja je bila iz jedne od najstarijih porodica iz okoline Venecije. — A kakav je, uostalom, taj čovek?

— Zapitajte Vikonta od Morserfa.

— Čujete li, gospodine, upućuju me na vas — reče grofica.

— Bili bismo nezahvalni kad ne bismo smatrali da je divan, gospođo, — odgovori Albert. — Nijedan desetogodišnji prijatelj ne bi učinio za nas više nego što je on učinio, i to sa ljupkošću, obazrivošću i učtivošću koje zbilja pokazuju da je to otmen čovek.

— Eh! — reče grofica smejući se. — Videćete da je taj moj vampir prosto naprosto neki novi bogataš koji želi da se opravda za svoje milione i koji je prisvojio Lorin pogled da ga ne bi pomešali sa gospodinom Rotšildom. A ona? Jeste li je videli?

— Ko to ona? — zapita Franc osmehujući se.

— Sinoćna lepa Grkinja.

— Ne. Mi smo, čini mi se, čuli zvuk njenih gusala, ali je ona ostala potpuno nevidljiva.

— To jest, kad kažete nevidljiva, dragi moj Franče, — reče Albert — to je samo zato da bi ste se načinili tajanstveni. A ko mislite da je bio onaj plavi domino što je bio na prozoru zastrtom belom damaskom svilom?

— A gde se nalazio taj prozor zastrt belom damaskom svilom? — zapita grofica.

— Na palati Rospoli.

— Grof je, dakle, imao tri prozora na palati Rospoli?

— Da. Jeste li prošli ulicom Korzo?

— Razume se.

— E, pa eto! Zapazili ste dva prozora zastrta žutom damaskom svilom i jedan zastrt belom, sa crvenim krstom? Ta tri prozora bila su grofova.

— Gle, pa to znači da je taj čovek neki nabob? Znate li vi koliko je trebalo platiti za tri onakva prozora za tri dana karnevala, i to u palati Rospoli, što će reći na najlepšem mestu Korzoa?

— Dvesta do trista rimskih talira.

— Recite bolje dve do tri hiljade.

— Vraga!

— A da li njemu ono ostrvo donosi taj lepi prihod?

— Njegovo ostrvo? Ono ne donosi ni pet para.

— Pa zašto ga je onda kupio?

— Iz ćefa.

— Znači da je to neki osobenjak?

— Istina je — reče Albert — da mi se on učinio prilično nastran. Kad bi on stanovao u Parizu i kad bi posećivao naša pozorišta, ja bih vam, dragi moj rekao da je to ili neka nezgrapna šaljivčina koja hoće da se razmeće, ili da je to neki jadnik koga je književnost zaludela; jer, zaista, on je jutros načinio nekoliko ispada dostojnih Didijea ili Antonija.

Tog trenutka uđe neki posetilac, te Franc, prema običaju, ustupi mesto došljaku. Ovaj događaj, pored menjanja mesta, imao je i tu posledicu da je promenio predmet razgovora.

Posle jednog sata dva prijatelja vratiše se u hotel. Gazda Pastrini se već bio pobrinuo za njihove sutrašnje kostime i obećao im da će biti zadovoljan njegovom oštroumnošću.

I zaista, sutradan u devet časova on uđe u Francovu sobu sa jednim krojačem koji je nosio osam do deset odela seljaka iz okoline Rima. Dva prijatelja odabraše dva ista koja su odgovarala približno njihovom rastu, i naložiše svome domaćinu da im se prišije dvadesetak metara traka na svaki šešir i da im se nabave dve od onih divnih svilenih tkanica sa poprečnim prugama i živim bojama kojima se ljudi iz naroda obično opasuju o praznicima.

Albert je jedva čekao da vidi kako će mu stojati to novo odelo: kaput i čakšire od plave kadife, vezene čarape, cipele sa velikim kopčama i svilen prsnik. Albert je, uostalom, mogao samo da izgleda još lepše u tom živopisnom odelu; zato, kad tkanice stegoše njegov lepi struk, i kad mu sa malo nakrivljenog šešira padoše čitavi talasi traka po ramenu, Franc je bio primoran da prizna da često narodna nošnja mnogo doprinosi rasnoj lepoti koju pripisujemo izvesnim narodima. Zar Turci, koji su nekada izgledali onako živopisno u svojim dugačkim anterijama živih boja, nisu sada rugobe sa svojim plavim i zakopčanim redengotima i fesovima, zbog kojih liče na boce vina sa crvenim zapušačem?

Franc iskaza svoje divljenje Albertu, koji se i bez toga, stojeći pred ogledalom, osmehivao sa izrazom zadovoljstva, koji je jasno pokazivao šta on o sebi misli.

U tom trenutku uđe grof od Monte Krista.

— Gospodo, — reče im on — ma koliko da je prijatno imati druga u veselju, sloboda je još prijatnija, te sam došao da vam kažem da vam danas i narednih dana ostavljam na slobodno raspolaganje kola kojima ste se juče poslužili. Naš domaćin vam je jamačno rekao da imam troja ili četvora kola na čuvanju kod njega, pa me vi, dakle, nećete ničega lišiti, zato se služite njima slobodno, bilo da idete na zabave, bilo da svršavate svoje poslove. Naše mesto sastanka, ako imamo nešto da se dogovorimo, biće u palati Rospoli.

Oba mlada čoveka htedoše da mu ponešto napomenu, ali nisu zaista imali nikakvog opravdanog razloga da odbiju tu ponudu, koja im je, uostalom, bila prijatna. Zato oni naposletku pristadoše.

Grof od Monte Krista ostade s njima otprilike četvrt časa, razgovarajući o svemu veoma odrešito. On je, kao što se to dosad moglo zapaziti, bio vrlo upoznat sa književnošću svih zemalja. Jedan pogled bačen na zidove njegovog salona dokazao je Francu i Albertu da je on bio ljubitelj slika. Nekoliko skromnih reči koje je uzgred ubacio pokazale su im da mu ni naučna znanja nisu nepoznata, a izgledalo je da se posebno bavio hemijom.

Dva prijatelja nisu se usuđivala da uzvrate grofu ručak koji je on njima priredio, jer bi bila odveć gruba šala ponuditi mu u naknadu za njegovu odličnu gozbu vrlo osrednji jelovnik gazda-Pastrinija. Oni mu to rekoše sasvim iskreno, i on primi njihovo izvinjenje kao čovek koji ceni njihovu nežnu pažnju.

Albert je bio ushićen grofovim otmenim ponašanjem, i samo mu je grofovo naučno znanje smetalo da u njemu vidi pravog plemića. Naročito ga je sloboda da potpuno raspolaže kolima ispunjavala radošću, jer je on imao svojih planova u odnosu na ljupke seljanke; a kako su se one sinoć pojavile pred njim u veoma otmenim kočijama, i njemu je godilo da u tom pogledu i dalje izgleda ravan.

U jedan i po sat po podne oba mladića siđoše. Kočijašu i lakejima palo je na pamet da obuku svoje livreje preko onih životinjskih koža, te su sad izgledali još mnogo smešniji nego sinoć, zbog toga dobiše mnogo pohvala od Franca i Alberta.

Albert je sentimentalno zadenuo svoju uvelu kiticu ljubičica u rupicu kaputa.

Na prvi zvuk zvona, oni jurnuše u ulicu Korzo kroz ulicu Vitorija.

Prilikom drugog polaska, jedna kita svežih ljubičica, koja je poletela iz jednih kočija punih pajackinja, pade u grofove kočije i pokaza Albertu da su, poput njega i njegovog prijatelja, one sinoćne seljanke promenile odelo, i da su, bilo slučajno ili podstaknute istim osećanjem koje je njega nateralo da tako postupi i da se iz kavaljerstva obuče kao one, i one obukle odelo kao što je bilo njegovo.

Albert zadenu tu novu kiticu umesto one prve, ali zadrža uvelu kiticu, u ruci, pa kad ponovo susrete kočiju, prinese je zaljubljeno svojim usnama, što je izgleda mnogo razveselilo ne samo onu koja mu je tu kiticu bila dobacila nego i njene vragolaste drugarice.

Taj dan nije bio manje bučan od jučerašnjeg, pa je čak verovatno da bi neki pažljivi posmatrač zapazio da su se vika i veselost još i povećale. Jednog trenutka ugledaše grofa na njegovom prozoru, ali kad kola ponovo prođoše tuda, njega već više nije bilo.

Razume se samo po sebi da je vragolanje između Alberta i one pajackinje sa kiticom ljubičica potrajalo celog dana.

Uveče, kad se vrati u hotel, Franc zateče jedno pismo iz francuske ambasade u kome su mu javljali da će imati čast sutradan da bude primljen kod njegove svetlosti. Prilikom svakog ranijeg putovanja u Rim, on je molio za tu milost i dobivao je; i isto toliko iz verskih osećanja koliko iz zahvalnosti, on nije hteo da ne učini podvorenje jednom od poslanika svetog Petra, koji je dao redak primer svih vrlina.

On, dakle, nije mogao toga dana da misli na karneval, jer i pored sve dobrote kojom je svoju veličinu okružio onaj plemeniti i sveti starac koji se zove Grgur XVI, ipak čovek oseća poštovanje puno dubokog uzbuđenja kad se sprema da se pokloni pred njim.

Kad je izišao iz Vatikana, Franc se vrati pravo u hotel, izbegavajući čak da prođe ulicom Korzo. On je nosio u sebi čitavo blago pobožnih misli, za koje bi dodir sa ludačkim veseljem maskarada bio obesvećenje.

U pet sati i deset minuta Albert se vrati. Bio je sav radostan, jer je pajackinja ponovo obukla svoju seljačku nošnju, i kad se susrela sa Albertovim kočijama, podigla je svoju obrazinu.

Bila je divna.

Franc izrazi Albertu svoje najiskrenije čestitanje, a ovaj ga primi kao čovek kome to po pravu pripada. On reče da je zapazio, po izvesnim znacima nedostižne otmenosti, da je njegova nepoznata lepotica zacelo iz najviših aristokratskih krugova.

Bio je rešen da joj sutradan piše.

Franc dok je slušao to poverljivo saopštenje, zapazi da Albert kao da ima nešto da ga pita, a da se ipak usteže da mu postavi to pitanje. Franc poče navaljivati, izjavljujući mu unapred da je spreman da za njegovu sreću podnese sve žrtve koje su u njegovoj moći. Albert pusti da ga on moli taman koliko je zahtevala prijateljska učtivost, a zatim naposletku priznade da bi mu Franc učinio uslugu ako bi sutradan ostavio kočije samo njemu.

Albert je smatrao da je lepa seljanka samo zbog odsustva njegovog prijatelja pokazala preveliku dobrotu i podigla svoju obrazinu.

Razume se da Franc nije bio toliko sebičan da zaustavi Alberta usred jedne ljubavne avanture koja je obećavala da bude u isti mah i vrlo prijatna za njegovu radoznalost i vrlo laskava za njegovo samoljublje. On je dovoljno poznavao govorljivost svoga dobrog prijatelja, te je bio siguran da će mu on saopštavati i najmanje pojedinosti svoje ljubavne avanture. A kako za te dve ili tri godine otkako je putovao po Italiji u svim pravcima on sam nije nikad imao čak ni priliku da započne sličnu avanturu za svoj račun, Francu nije bilo neprijatno da sazna kako se događaji razvijaju u takvom slučaju.

On stoga obeća Albertu da će se zadovoljiti da posmatra svečanost sa prozora palate Rospoli.

I zaista on sutradan vide Alberta kako prolazi tamo i ovamo. Imao je ogromnu kitu cveća, kojoj je verovatno bio stavio u dužnost da bude nosilac njegovog ljubavnog pisma. Ta verovatnost pretvori se u izvesnost kad Franc ugleda tu istu kitu cveća, koja se lako mogla poznati po jednom krugu belih kamelija, u rukama jedne divne pajackinje obučene u ružičasto satensko ruho.

Zato te večeri nije to više bila radost nego pravo ushićenje. Albert nije ni sumnjao da će mu nepoznata lepotica odgovoriti na isti način. Franc iziđe u susret njegovim željama rekavši mu da ga sva ta buka zamara i da je rešio da provede sutrašnji dan pregledajući svoj album i beležeći svoje opaske.

Uostalom, Albert se nije bio prevario u svojim predviđanjima, jer sutradan uveče Franc ga vide kako jednim skokom upada u njegovu sobu, tresući nesvesno jednim listićem hartije koji je držao za jedan ugao.

— Dakle, — reče on — jesam li se prevario?

— Ona je odgovorila? — uzviknu Franc.

— Čitajte.

Ova reč bila je izgovorena naglaskom koji je nemoguće opisati. Franc uze pisamce i pročita:

U utorak uveče, u sedam sati, siđite iz svojih kola naspram ulice Pontefiči i pođite za rimskom seljankom koja će vam istrgnuti vaš mokoleto. Kad stignete na prvu stepenicu crkve San-Đakomo, pobrinite se, da bi vas ona mogla raspoznati, da privežete jednu ružičastu traku na rame vašeg pajackog kostima.

Odsad pa do tog trenutka nećete me videti.

Postojanost i ćutanje.

— Dakle, — reče on Francu kad ovaj završi čitanje — šta mislite o ovome, dragi prijatelju?

— Pa ja mislim — odgovori Franc — da ovaj događaj sve više liči na jednu veoma prijatnu avanturu.

— To je i moje mišljenje, — reče Albert — i ja se mnogo bojim da ćete vi otići sami na bal kod vojvode od Bračijana.

Franc i Albert su toga jutra dobili svaki po jednu pozivnicu od toga čuvenog rimskog bankara.

— Pazite, dragi moj Alberte, — reče Franc — sva će aristokratija biti kod vojvode; te ako je vaša nepoznata lepotica zaista aristokratkinja, ona neće moći da se tamo ne pojavi.

— Pojavila se ona tamo ili ne, ja zadržavam svoje mišljenje o njoj — odgovori Albert. — Vi ste pročitali pisamce?

— Jesam.

— Vama je poznato kakvo bedno obrazovanje dobijaju u Italiji žene iz mezzo ceto?

Tako se tamo naziva građanski stalež.

— Da — odgovori opet Franc.

— E, onda pročitajte ponovo ovo pismo, obratite pažnju na rukopis i potražite mi makar ijednu jezičnu ili pravopisnu grešku.

Zaista, rukopis je bio divan a pravopis besprekoran.

— Vi ste ljubimac sudbine — reče Franc Albertu vraćajući mu ponovo pismo.

— Smejte se vi koliko god hoćete, šalite se do mile volje, — prihvati Albert — ja sam zaljubljen.

— Oh, zaboga, pa vi me plašite! — uzviknu Franc. — I ja vidim da ću ne samo ići sam na bal kod vojvode od Bračijana, nego da ću možda i da se sam vratim u Firencu.

— Stvarno, ako je moja neznanka isto onoliko ljubazna koliko je lepa, ja vam izjavljujem da ću se nastaniti u Rimu najmanje za šest nedelja. Ja obožavam Rim, a, uostalom, ja sam oduvek imao veliku naklonost prema arheologiji.

— Eto, još jedan ili dva susreta kao ovaj, pa se posle toga ne brinem da ću vas videti kao člana Akademije starina i književnosti.

Nema sumnje da bi Albert ozbiljno raspravljao o svojim pravima na akademsku fotelju, ali dođoše da jave mladiću da je sto postavljen. Međutim, ljubav nije nimalo smetala Albertovom apetitu. On se, dakle, požuri kao i njegov prijatelj da sedne za sto, ostavljajući nastavak rasprave za posle večere.

Posle večere prijaviše grofa od Monte Krista. Već dva dana ga mladići nisu videli. Nekakav posao, kazao je gazda Pastrini, pozvao ga je u Čivita-Vekiju. On je otputovao uoči toga dana i vratio se tek pre jednog časa.

Grof je bio divan; bilo što je pazio na sebe, ili što ova prilika nije pobuđivala u njemu ova žučna osećanja koja su se u izvesnim prilikama ispoljila nekoliko puta u njegovim ogorčenim rečima, on se ponašao skoro sasvim prirodno. Taj čovek bio je za Franca prava zagonetka. Grof nije mogao sumnjati da ga je taj mladi putnik poznao; pa ipak, otkako su se ponovo sreli, on nijednom svojom rečju nije pokazao da se seća da ga je video i na nekom drugom mestu. A Franc, opet, ma koliko da je želeo da ga podseti na njihov prvi susret, ipak nije mogao to da učini bojeći se da se ne zameri čoveku koje je njega i njegovog prijatelja obasuo ljubaznošću. Zato on i dalje ostade isto onako uzdržljiv kao i grof.

Grof je saznao da su dva prijatelja htela da uzmu jednu ložu u pozorištu Argentina, ali da im je odgovoreno da je sve rasprodato.

Usled toga im je doneo ključ svoje lože; to je bar bio prividan uzrok njegove posete.

Franc i Albert su se donekle opirali, govoreći kako se boje da će ga time lišiti njegove lože; ali im grof odgovori da pošto on te večeri ide u pozorište Pali, to bi njegova loža u pozorištu Argentina ostala prazna ako je oni ne bi iskoristili.

Ovo tvrđenje privoli dva prijatelja da prime ponudu.

Franc se skoro bio navikao na grofovo bledilo koje ga je onoliko iznenadilo kad ga je prvi put video. On nije mogao da ne prizna lepotu njegovog strogog lica, čije je bledilo bilo jedini nedostatak, ili, možda, glavna njegova vrednost. Kao pravi Bajronov junak, Franc nije mogao, nećemo reći da vidi nego i samo da pomisli na njega, a da ne zamisli to setno lice na Manfredovim ramenima ili pod Larinom kapom. On je imao na čelu onu boru koja pokazuje da ga neprestano mori neka gorka misao; imao je vatrene oči koje čitaju i najskrivenije misli; imao je gorda i podrugljiva usta koja daju rečima što iz njih izlaze onu naročitu izrazitost zbog koje se one duboko urezuju u pamćenje onih koji ih slušaju.

Grof nije više bio mlad; imao je najmanje četrdeset godina, a ipak se sasvim jasno moglo videti da je stvoren da nadmašuje i mladiće među kojima bi se nalazio. Uistini, to je dolazilo otuda što je grof, izgleda, imao sposobnost da opčini čoveka, a to je bila poslednja njegova sličnost sa fantastičnim junacima engleskog pesnika.

Albert nije prestajao da govori o tome koliko su on i Franc srećni što su naišli na takvog čoveka. Franc je bio manje ushićen, ali je ipak podlegao uticaju što ga jedan viši čovek vrši nad onima koji ga okružuju.

On je razmišljao o nameri koju je grof iskazao nekoliko puta da ide u Pariz, nije ni sumnjao da će grof svojim neobičnim licem i ogromnim bogatstvom proizvesti tamo najveći utisak.

A, međutim, on nije želeo da bude u Parizu kad grof onamo dođe.

Veče proteče kao što obično večeri protiču u pozorištima u Italiji, ne u slušanju pevača, nego u pravljenju poseta i ćaskanju. Grofica Đ… htela je da povede razgovor o grofu, ali joj Franc nagovesti da ima da joj saopšti nešto mnogo novije, te i pored sve lažne skromnosti koju je Albert pokazivao, on ispriča grofici veliki događaj koji je već tri dana bio glavni predmet kojim su se dva prijatelja bavila.

Kako ovakvi ljubavni zapleti nisu retki u Italiji, bar ako bi se verovalo pričanju putnika, grofica se ni najmanje nije pravila kao da ne veruje u to, već je čestitala Albertu što je započeo jednu avanturu koja je obećavala da se završi tako povoljno.

Rastadoše se obećavajući jedno drugome da će se opet naći na balu kod vojvode od Bračijana, na koji je ceo Rim bio pozvan.

Dama sa kitom ljubičica održala je svoje obećanje, jer ni sutradan ni dva dana docnije nije dala Albertu ni znaka o sebi.

Naposletku dođe i utorak, poslednji i najbučniji dan karnevala. U utorak se pozorišta otvoriše u deset sati pre podne; jer čim prođe osam sati uveče, ulazi se u veliki post. U utorak svi oni koji iz nedostatka vremena, novca ili raspoloženja nisu učestvovali u prethodnim svečanostima, mešaju se sad u to razuzdano veselje, puštaju da ih ponese taj mahniti pir i doprinose svoj udeo vike i džilitanja u opštu buku i mahnitanje.

Od dva pa do pet sati Franc i Albert su se vozili u opštoj povorci, bacajući uzajamno pregršti konfeta na kola u suprotnoj povorci i na pešake koji su se provlačili između konjskih nogu, između kolskih točkova; a ipak se usred tog užasnog meteža ne dogodi nijedan nesrećan slučaj, ne izbi nijedna svađa, nijedna tuča. Italijani su izvrstan narod u tom pogledu. Svečanosti su za njih zaista svečanosti. Pisac ove povesti, koji je boravio u Italiji pet ili šest godina, ne seća se da je ikada video da je neka svečanost poremećena ma i jednim od onih događaja koji su kod nas neminovna pojava na javnim svetkovinama.

Albert je likovao u svom pajackom kostimu. On je na ramenu imao mašnu od ružičaste trake čiji su mu krajevi padali do listova nogu. Da se ne bi stvorila ma kakva zabuna između njega i Franca, ovaj je zadržao na sebi odelo rimskog seljaka.

Što je više dan odmicao, sve je jača bivala buka i graja; nije bilo ni na jednoj uličnoj ploči, ni u jednim od tolikih kola, ni na jednom od svih prozora makar ijednih usta koja su ostala nema, ma ijedne ruke koja je ostala nepokretna. Bila je to zaista ljudska bura sastavljena od grmljavine uzvika, od kiše konfeta, jaja, pomorandži i sveća.

U tri sata pucanj prangija, ispaljenih istovremeno i na Narodnom trgu i pred palatom Venecija, probijajući se s teškom mukom kroz tu užasnu buku, objavi da će trke otpočeti.

Trke, kao i mokoli, jesu jedna od posebnih epizoda u poslednjim danima karnevala. Na pucanj prangija kola se istog trenutka rasturiše i skloniše svaka u poneku poprečnu ulicu, najbližu mestu gde su se pre toga nalazila.

Svi ti pokreti izvode se, uostalom, sa nepojmljivom veštinom i čudesnom brzinom, a policija se pri tom ni najmanje ne brine da svakome označi mesto ili da svakome odredi kojim će putem da prođe.

Pešaci se pribiše uz palate a zatim se začu jak topot konja i zveka kanija od sabalja.

Jedan odred karabinijera, po petnaest u redu, jurili su trkom čitavom širinom ulice Korzo, koju su čistili da bi načinili mesto trkačkim konjima. Kad odred stiže do palate Venecije, odjek drugog plotuna prangija objavi da je ulica slobodna za prolaz.

Skoro odmah zatim, usred ogromne, opšte, nečuvene graje, videlo se kako projuriše kao senke sedam do osam konja razdraženih poklicima trista hiljada osoba i gvozdenim bodljikavim kuglicama koje su im odskakale po leđima. Zatim top sa tvrđave San-Anđelo ispali tri metka, da bi objavio da je konj broj tri pobedio.

Odmah zatim, bez drugog signala osim, ovoga, kola se ponovo kretoše, pritičući opet ka Korzou, izbijajući iz svih ulica kao bujice koje su trenutak bile zaustavljene, i koje sve skupa ponovo jure u rečno korito ispunjavajući ga, pa ogromna reka opet poteče brže nego ikad svojim tokom između dveju granitnih obala.

Samo, sada se i druga jedna graja i kretanje umeša u tu gomilu: prodavci mokolija behu stupili u dejstvo.

Mokoli ili mokoleti su sveće razne veličine, počev od uskršnjih sveća do koturastih svećica, i koje pobuđuju u učesnicima velikog prizora kojim se završava rimski karneval dve suprotne brige:

1. — Da sačuvaju upaljen svoj mokoleto;

2. — Da ugase tuđ.

Sa mokoletima je isto kao i sa životom: čovek još nije pronašao drugi način osim jednog da ga preda dalje, i taj jedan način dobio je od boga.

Ali on je pronašao hiljadu načina da ga oduzme; istina, pri ovom završnom poslu đavo mu je malo pomogao.

Mokoleto se pripaljuje kad se približi ma kakvom plamenu.

Ali ko će opisati hiljadu načina izmišljenih da se ugasi mokoleto: džinovske duvaljke, ogromna gasila, nadljudske lepeze?

Svako, dakle, pohita da kupi mokolete, pa i Franc i Albert kao i ostali.

Noć se brzo bližila; i već uz uzvik: "Mokoli!" koji je ponavljalo hiljadu prodavaca, nekoliko zvezda zasvetleše iznad gomile. To je bio kao neki znak.

Posle deset minuta pedeset hiljada svetiljki zablistaše dolazeći od palate Venecije do Narodnog trga i vraćajući se od Narodnog trga ka palati Veneciji.

Pomislilo bi se da je to neka svečanost lutaličkih svetlosti.

Ne može se zamisliti taj prizor ako ga čovek nije video.

Zamislite da su se sve zvezde odvojile od neba i sišle na zemlju da se izmešaju u ljudskoj igri.

A sve to pratila je vika kakvu još nikad ljudsko uvo nije čulo na ostalom delu Zemljine kugle.

Naročito u tom trenutku ne postoje više društvene razlike. Nosač se prikači uz kneza, knez uz Transteverca, Transteverac uz građanina, i svaki duva, gasi, pripaljuje ponovo.

Da se stari Eol pojavio u tom trenutku, bio bi proglašen za kralja mokolija, a severac za prirodnog naslednika te krune.

Ta ludačka i plamena trka potraja otprilike dva sata; ulica Korzo bila je osvetljena kao usred dana, te su se jasno videla lica posmatrača sve do trećeg i četvrtog sprata.

Svakih pet minuta Albert je izvlačio svoj časovnik; naposletku on pokaza sedam sati.

Dva prijatelja su se nalazila baš naspram ulice Pontefiči. Albert iskoči iz kočija, držeći svoj mokoleto u ruci.

Nekoliko maski htedoše da mu priđu da bi mu ga ugasile ili otele; ali kao vešt bokser, Albert ih posla jednog po jednog da se kotrljaju na deset koraka od njega, trčeći i dalje prema crkvi San-Đakomo.

Stepenice su bile prepune radoznalaca i maski koje su se utrkivale ko će kome da istrgne svetiljku iz ruku. Franc je pratio pogledom Alberta i video ga kad je zakoračio na prvu stepenicu; zatim skoro odmah jedna maska, u onom dobro poznatom kostimu seljanke sa kitom ljubičica, ispruži ruku i oduze mu mokoleto, a Albert se ovoga puta nimalo ne usprotivi tome.

Franc je bio suviše daleko da bi mogao čuti reči koje su oni izmenjali; ali verovatrio da u njima nije bilo ničega neprijateljskog, jer on vide kako se Albert i seljanka udaljuju ruku pod ruku.

Neko vreme išao je za njima kroz gomilu sveta, ali kod ulice Mačelo izgubi ih iz vida.

Odjednom zvuk zvona koji daje znak završetka karnevala odjeknu i istog trenutka svi se mokoleti pogasiše kao nekom čarolijom. Pomislilo bi se da je jedan jedini ogroman vihor sve uništio.

Franc se nađe u najdubljoj tami.

U isti mah svi uzvici prestadoše, kao da je onaj snažni vetar što je odneo sobom svetlosti poneo istovremeno i viku.

Sada se čuo tutanj kola koja su odvozila maske njihovim domovima; videle su se još ponegde svetlosti koje su sijale iz prozora.

Karneval je bio završen.

16. KATAKOMBE SVETOG SEBASTIJANA

Možda još nikada u svom životu nije Franc osetio tako oštar utisak, tako nagao prelaz iz veselosti u tugu kao u tom trenutku. Pomislilo bi se da se Rim, pod magijskim dahom nekog noćnog demona, očas pretvorio u prostranu grobnicu. Usled jednog slučaja koji je još više pojačavao tamu, mesec, koji je tada bio u opadanju, trebalo je da se pojavi tek oko jedanaest sati noću, te su ulice kojima je mladi čovek prolazio bile stoga utonule u najdublji mrak. Uostalom, put koji je imao da pređe bio je kratak, te se posle deset minuta njegova ili bolje reći grofova kola zaustaviše pred hotelom London.

Večera je čekala; ali kako je Albert unapred rekao da ne namerava da se vrati tako rano, Franc sede za sto bez njega.

Gazda Pastrini, koji je bio navikao da ih vidi kako večeraju zajedno, zapita za uzrok njegovog odsustva; ali mu Franc samo odgovori da je Albert preksinoć dobio jedan poziv kome se odazvao. Ono naglo gašenje mokoleta, onaj mrak što je zamenio svetlost, ona tišina što je nastupila posle graje, sve je to ostavilo u Francovoj duši neku tugu u kojoj je bilo i malo zabrinutosti. On je stoga večerao stalno ćuteći, i pored uslužnog staranja svoga domaćina, koji je ušao nekoliko puta da se obavesti treba li mu što.

Franc se reši da čeka Alberta što može kasnije. On stoga zatraži kola tek za jedanaest sati i zamoli gazda-Pastrinija da mu javi čim se Albert ponovo pojavi u hotelu ma u kom cilju. U jedanaest sati Albert se još nije bio vratio. Franc se obuče i pođe, pošto je obavestio hotelijera da će provesti noć kod vojvode od Bračijana.

Dom vojvode od Bračijana je jedan od najprijatnijih domova u Rimu. Njegova žena, jedna od poslednjih naslednica plemićke loze Kolona, vanredno je ljubazna domaćica, te su usled toga svečanosti koje se tamo priređuju čuvene u Evropi. Franc i Albert prispeli su u Rim sa preporučenim pismima za njega; zato je njegovo prvo pitanje upućeno Francu bilo da se obavesti šta je s njegovim saputnikom. Franc mu odgovori da se s njim rastao u trenutku kad je trebalo da se pogase mokoli, i da ga je izgubio iz vida u ulizi Mačelo.

— Znači da se nije vratio? — zapita vojvoda.

— Ja sam ga čekao dosad — odgovori Franc.

— A znate li kud je otišao?

— Ne, ne znam tačno; ali mislim da je bilo u pitanju tako nešto kao neki sastanak.

— Vraga, — reče vojvoda — to je nezgodan dan! Ili bolje reći to je nezgodna noć za zakašnjavanje; zar nije tako, gospođo grofice?

Ove poslednje reči bile su upućene grofici Đ… , koja tek što beše došla i sad se šetala pod ruku s gospodinom Torlonijem, vojvodinim bratom.

— Ja, naprotiv, smatram da je ova noć divna — odgovori grofica — i oni koji su ovde, žaliće jedino što će proći odveć brzo.

— Pa ja i ne govorim o ličnostima koje su ovde — prihvati vojvoda osmehujući se. — Ovde nema drugih opasnosti sem da se muškarci zaljube u vas, a žene da se razbole od ljubomore kad vas vide ovako lepu. Ja govorim o onima koji krstare po ulicama Rima.

— Eh, blagi bože, — zapita grofica — ko bi još krstario po ulicama Rima u ovo doba osim ako ne ide na bal?

— Naš prijatelj Albert od Morserfa, gospođo grofice, od koga sam se rastao oko sedam sati uveče kad je pošao u lov za svojom neznankom — reče Franc — i koga posle toga nisam više video.

— Kako! I vi ne znate gde je on?

— Pojma nemam.

— A ima li on oružja?

— On je u pajackom kostimu.

— Nije trebalo da ga pustite da ode, — reče vojvoda Francu — vi koji poznajete Rim bolje od njega.

— Eh, jeste! To bi vredelo isto koliko kad bi neko pokušao da zaustavi konja broj tri koji je danas dobio nagradu na trci — odgovori Franc. — A, uostalom, šta bi mu se i moglo dogoditi?

— Ko zna! Noć je vrlo mračna, a Tibar je sasvim blizu ulice Mačelo.

Franc oseti kako ga podilaze žmarci kad vide da se vojvodino i grofičino mišljenje toliko slažu s njegovim ličnim strahovanjem.

— Zato sam i kazao u hotelu da ću imati čast da provedem noć kod vas, gospodine vojvodo, — reče Franc — i da treba da dođu da me obaveste o njegovom povratku.

— Eto, — reče vojvoda — baš mi se čini da vas jedan od mojih lakeja traži.

Vojvoda se nije varao; kad ugleda Franca, lakej mu priđe.

— Preuzvišenosti, — reče on — gazda hotela London izveštava vas da vas jedan čovek čeka kod njega sa pismom od vikonta od Morserfa.

— Sa pismom od vikonta! — uzviknu Franc.

— Da.

— A ko je taj čovek?

— To ne znam.

— A zašto mi ga nije doneo ovamo?

— Glasnik mi nije dao nikakvo obaveštenje.

— A gde je taj glasnik?

— Otišao je čim je video da ulazim u balsku dvoranu da vas obavestim.

— Oh, bože! — reče grofica Francu. — Požurite! Jadni mladić, možda se dogodila neka nesreća.

— Idem odmah.

— Hoćete li se vratiti ovamo da nas obavestite?

— Hoću ako nije ništa ozbiljno; inače, ne mogu reći ni šta će sa mnom biti.

— U svakom slučaju, budite oprezni — reče grofica.

— O, ne brinite ništa.

Franc uze šešir i pođe što je brže mogao. On je bio vratio svoja kola, naredivši da dođu po njega u dva sata; ali je srećom palata Bračijano, koja s jedne strane gleda na ulicu Korzo a s druge na trg Svetih apostola, udaljena jedva deset minuta od hotela London. Približujući se hotelu, Franc vide jednog čoveka kako stoji nasred ulice, te ne posumnja ni za trenutak da je to Albertov glasnik. I taj čovek bio je ogrnut velikim ogrtačem. Franc pođe k njemu, ali, na Francovo veliko iznenađenje, taj mu se čovek prvi obrati.

— Šta hoćete od mene preuzvišenosti? — reče on odstupivši korak unazad kao čovek koje želi da ostane na oprezi.

— Niste li mi vi — zapita Franc — doneli jedno pismo od vikonta od Morserfa?

— Vaša preuzvišenost stanuje u Pastrinijevom hotelu?

— Da.

— Vaša preuzvišenost je Vikontov saputnik?

— Da.

— Kako se zove vaša preuzvišenost?

— Baron Franc od Epineja.

— Onda je ovo pismo upućeno Vašoj preuzvišenosti.

— Treba li da se na njega odgovori? — zapita Franc uzimajući mu pismo iz ruku.

— Da; bar tako se vaš prijatelj pouzdano nada.

— Onda se popnite u moj stan, pa ću vam dati odgovor.

— Ja više volim da ga sačekam ovde — reče glasnik smejući se.

— Zašto to?

— Vaša preuzvišenost će to razumeti kad pročita pismo.

— Onda ću vas naći opet ovde?

— Bez svake sumnje.

Franc se povuče. Na stepenicama susrete gazda-Pastrinija.

— Dakle? — zapita ga ovaj.

— Šta, dakle? — odgovori Franc.

— Jeste li videli čoveka koji je želeo da razgovara s vama u ime vašeg prijatelja? — zapita on Franca.

— Da video sam ga, — odgovori Franc — i on mi je predao ovo pismo. Naredite da se kod mene upali svetlost.

Hotelijer naredi jednom sobaru da pođe sa svećom ispred Franca. Franc je na gazda-Pastrinijevom licu video prestrašen izraz, i taj izraz pobudi u njemu samo još veću želju da pročita Albertovo pismo. On se približi sveći čim je ona bila upaljena i razvi hartiju. Pismo je bilo napisano Albertovom rukom i nosilo je njegov potpis. Franc ga pročita dvaput, toliko je malo očekivao ono što je bilo u njemu napisano.

Evo kako je ono glasilo od reči do reči:

Dragi prijatelju, čim dobijete ovo pismo, budite ljubazni pa uzmite iz mog novčanika, koji ćete naći u četvrtastoj fioci pisaćeg stola, kreditno pismo; priložite mu i vaše, ako moje nije dovoljno. Otrčite do Torlonija, naplatite tamo istog trenutka četiri hiljade pijastra i predajte ih donosiocu ovog pisma. Preko je potrebno da mi ova suma bude poslana bez ikakvog zakašnjenja.

Neću vam više ništa objašnjavati, pošto se uzdam u vas kao što biste se vi mogli pouzdati u mene.

P. S. I believe now to italian banditti.

Vaš prijatelj Albert od Morserfa

Ispod ovih reči bilo je napisano tuđom rukom ovo nekoliko italijanskih reči:

Se alle sei della mattina le quattro mille piastre non sono nelle mie mani, alle sette il conte Alberto avra cessato di vivere.

Luigi Vampa

Ovaj drugi potpis objasni sve Francu, te mu sad postade jasno zašto je glasniku bilo neprijatno da se popne u njegov stan; ulica mu je izgledala bezbednija nego Francova soba. Albert je bio pao u ruke čuvenom razbojničkom vođi, u čije postojanje je tako dugo odbijao da poveruje.

Nije bilo vremena za gubljenje. On pritrča pisaćem stolu, otvori ga, nađe u označenoj fioci kreditno pismo koje je glasilo ukupno na šest hiljada pijastra, ali je od tih šest hiljada pijastra Albert bio već potrošio tri hiljade. Što se tiče Franca, on nije imao nikakvo svoje kreditno pismo, jer pošto je stanovao u Firenci, a došao je u Rim da tamo provede samo sedam do osam dana, poneo je stotinu zlatnika, i od tih stotinu zlatnika ostalo mu je najviše petnaest.

Bilo je potrebno dakle još sedam do osam stotina pijastra pa da njih dvojica, Franc i Albert, sastave traženu sumu. Istina, Franc je u ovakvom slučaju mogao da računa na ljubaznost gospode Torlonija.

On se, dakle spremao da se vrati u palatu Bračijano ne gubeći ni trenutka, kad mu odjednom pade na um jedna sjajna misao.

On se seti grofa od Monte Krista. Franc taman htede da naredi da pozovu gazda-Pastrinija, kad vide kako se ovaj lično pojavi na njegovim vratima.

— Dragi gospodine Pastrini, — reče mu on živo — mislite li da je grof u svom stanu?

— Jeste, preuzvišenosti, baš sad se vratio.

— Da li je imao vremena da legne u postelju?

— Sumnjam.

— Onda, zazvonite na njegova vrata, molim vas, i zatražite u moje ime dopuštenje da odem k njemu.

Gazda Pastrini pohita da izvrši uputstva koja su mu bila data. Posle pet minuta vrati se i reče:

— Grof očekuje Vašu preuzvišenost.

Franc pređe preko stepenišnog odmorišta, a jedan sobar ga uvede grofu. On se nalazio u jednoj sobi za rad koju Franc još nije bio video i koja je bila okružena divanima. Grof mu pođe u susret.

— E, kakav vas je vetar naneo u ovo doba? — reče mu on. — Da niste slučajno došli na večeru k meni? To bi zaista bilo vrlo ljubazno od vas.

— Ne; došao sam da razgovaram s vama o jednom važnom događaju.

— O događaju! — reče grof gledajući u Franca onim svojim dubokim pogledom. — A o kakvom to događaju?

— Jesmo li sami?

Grof otide do vrata i vrati se.

— Potpuno sami — reče on.

Franc mu pruži Albertovo pismo i reče:

— Čitajte.

Grof pročita pismo

— Gle! Gle! — reče on.

— Jeste li pročitali ono što je dopisano?

— Jesam, — reče on — evo vidim:

Se alle sei della mattina le quattro mille piastre non sono nelle mie mani, alle sette il conte Alberto avra cessato di vivere.

Luigi Vampa

— Šta kažete na to? — zapita Franc.

— Imate li sumu koju vam traže?

— Da, manje osam stotina pajastra.

Grof priđe svom pisaćem stolu, otvori ga, pa izvlačeći jednu fioku punu zlatnika, reče Francu:

— Nadam se da mi nećete naneti tu uvredu da se obratite nekom drugom a ne meni?

— Naprotiv, evo vidite da sam došao pravo k vama — reče Franc.

— I ja sam vam na tome zahvalan. Uzmite.

On dade znak Francu da zahvati iz fioke.

— Zar je baš potrebno da se pošalje ta suma Luiđiju Vampi? — zapita mladi čovek gledajući sad on pravo u oči grofu.

— Bože moj, — reče grof — ocenite sami! Onaj dopisani deo pisma je jasan.

— Čini mi se da kad biste se vi potrudili da potražite, vi biste pronašli neki način koji bi umnogome uprostio te pregovore — reče Franc.

— A kakav to način? — zapita grof iznenađeno.

— Na primer, ako bismo otišli zajedno da se sastanemo sa Luiđijem Vampom, uveren sam da vam on ne bi odbio da oslobodi Alberta?

— Meni? A kakav mislite da ja uticaj imam na tog razbojnika?

— Zar mu niste nedavno učinili jednu od onih usluga koje se nikad ne zaboravljaju?

— A kakvu?

— Zar niste tu skoro spasli život Pepinu?

— Gle! Gle! A ko vam je to kazao?

— Šta vas to briga! Ja to znam.

Grof je za trenutak ćutao, namrštenih obrva.

— A ako ja pođem da se sastanem s Vampom, da li biste i vi pošli sa mnom?

— Ako vam moje društvo ne bi bilo suviše neprijatno.

— E, pa dobro, neka bude! Vreme je lepo a jedna šetnja po okolini Rima može samo da nam prija.

— Treba li da ponesemo oružje?

— Čemu to?

— A novac?

— Nije potrebno. Gde je čovek koje je doneo ovo pismo?

— Na ulici.

— Čeka na odgovor?

— Da.

— Treba ipak da znamo kud idemo. Zovnuću ga.

— Ne vredi; nije hteo da se popne ovamo.

— U vaš stan, možda; ali u moj neće se ustezati.

Grof priđe prozoru sobe za rad koji je gledao na ulicu, pa zviznu na izvestan način. Čovek u ogrtaču odvoji se od zida i dođe do sredine ulice.

— Salite! — reče grof glasom kao da zapoveda svome slugi.

Glasnik posluša bez oklevanja, bez kolebanja, čak i sa žurbom, pa prešavši četiri stepenice pred ulazom, uđe u hotel. Posle nekoliko trenutaka bio je na vratima sobe za rad.

— Gle! To si ti, Pepino — reče grof.

Ali Pepino umesto da odgovori, pade na kolena, zgrabi grofovu ruku i pritisnu na nju svoje usne nekoliko puta.

— Gle! Gle! — reče grof. — Nisi još zaboravio da sam ti spasao život! Čudnovato, a međutim je prošlo već nedelju dana otada.

— Nisam preuzvišeni, i neću to nikad zaboraviti — odgovori Pepino glasom duboke zahvalnosti.

— Nikad, to je malo poduži rok! Ali i to mnogo znači što ti u to veruješ. Ustani i odgovaraj.

Pepino baci zabrinut pogled na Franca.

— O, možeš govoriti pred njegovom preuzvišenošću, — reče grof — to je jedan od mojih prijatelja.

— Dopuštate mi da vas tako nazivam? — reče grof na francuskom jeziku okrećući se Francu. — To je potrebno da bi se pobudilo poverenje u ovom čoveku.

— Možete govoriti preda mnom, — prihvati Franc — ja sam grofov prijatelj.

— Hvala bogu! — reče Pepino okrećući se grofu. — Neka me Vaša preuzvišenost pita, a ja ću odgovarati.

— Kako je vikont Albert pao u Luiđijeve ruke?

— Preuzvišenosti, kočije toga Francuza mimoišle su se više puta sa kolima u kojima je bila Tereza.

— Vođina dragana?

— Da. Francuz ju je gledao zaljubljeno, a Tereza mu je šale radi odgovarala; Francuz joj je dobacivao kite cveća, a ona mu je uzvraćala: sve to, razume se, sa pristankom starešine, koji je bio u istim kolima.

— Kako! — uzviknu Franc — Luiđi Vampa je bio u kolima rimskih seljanki.

— On je terao kola preobučen u kočijaša — odgovori Pepino.

— Pa posle? — zapita grof.

— Pa, eto! Posle je Francuz skinuo obrazinu; a Tereza, uvek sa pristankom vođe, učinila je to isto. Francuz je zatražio sastanak, i Tereza je pristala da se sastanu; samo, umesto Tereze, Bepo se našao na stepenicama crkve San-Đakomo.

— Kako! — prekide ga Franc opet. — Ona seljanka koja mu je otrgla mokoleto?

— Bio je to jedan petnaestogodišnji mladić — odgovori Pepino. — Ali vaš prijatelj ne treba da se stidi što se uhvatio na taj lepak; Bepo je ulovio i mnoge druge, da znate.

— I Bepo ga je odveo izvan bedema? — reče grof.

— Tačno; jedne kočije čekale su na kraju ulice Mačelo; Bepo se popeo u njih pozivajući Francuza da i on uđe; ovaj nije čekao da mu se dvaput kaže. On je kavaljerski ponudio Bepu desnu stranu a on je seo pored njega. Bepo mu je tada kazao da će ga odvesti u jednu vilu koja se nalazi na jednu milju od Rima. Francuz je uveravao Bepa da je spreman da pođe za njim i na kraj sveta. Odmah je kočijaš prošao ulicom Ripeta i stigao do kapije San-Paolo; a na dvesta koraka u polju, pošto se Francuz počeo da ponaša suviše slobodno, Bepo mu bogme uperi dva pištolja u grlo, a kočijaš odmah zaustavi konje, okrenu se na sedištu i učini i on to isto. U isti mah su četvorica naših, koji su bili skriveni na obali Alme, jurnuli ka kolskim vratima. Francuz je od sveg srca želeo da se brani, pa je čak malo pridavio Bepa, kako sam čuo, ali se nije moglo ništa protiv četiri naoružana čoveka. Morao se predati. Skinuli su ga s kola, pošli obalom rečice i odveli ga Terezi i Luiđiju, koji su ga čekali u katakombama svetog Sebastijana.

— E, bogme! — reče grof okrećući se ka Francu — meni se čini da je ovaj događaj prilično zanimljiv. Šta kažete na to vi koji se u to dobro razumete?

— Kažem da bi mi izgledao vrlo zabavan — odgovori Franc — da se dogodilo nekom drugom a ne mom jadnom Albertu.

— Zaista, — reče grof — da me niste zatekli ovde, ta ljubavna igra stala bi malo poskuplje vašeg prijatelja. Ali, budite spokojni; osim straha, sve drugo neće ga ništa stati.

— I mi ćemo ipak otići da ga potražimo? — zapita Franc.

— Dabome; i utoliko pre što se nalazi na jednom veoma živopisnom mestu. Poznajete li vi katakombe svetog Sebastijana?

— Ne, nisam nikad tamo silazio, ali sam nameravao da onamo siđem jednoga dana.

— E, pa eto! Ova je prilika kao poručena, i teško da bi se našla neka pogodnija. Jesu li tu vaša kola?

— Nisu.

— Ne mari ništa; mene obično i danju i noću čekaju upregnuta kola.

— Upregnuta?

— Da. Ja sam veoma ćudljivo biće. Treba da vam kažem da ponekad kad ustanem od stola posle večere u pola noći, mene obuzme želja da odem nekud u svet, i ja odlazim.

Grof zazvoni jedanput i pojavi se njegov sobar.

— Kažite da se isteraju kola iz staje — reče on — i izvadite iz njih pištolje koji su tamo u kesama. Nije potrebho da budite kočijaša; Alija će voziti.

Posle malo začu se zvrjanje kola, koja se zaustaviše pred ulazom.

Grof izvuče časovnik.

— Pola sata posle ponoći — reče on. — Mogli smo da pođemo odavde i u pet sati ujutru, pa bismo opet stigli na vreme; ali bi zbog toga odlaganja vaš drug možda proveo mračnu noć, te je zato bolje da požurimo da ga što pre istrgnemo iz ruku tih bezbožnika. Jeste li još rešeni da idete sa mnom?

— Više nego ikad.

— E, onda pođite.

Franc i grof iziđoše, a za njima je išao Pepino.

Pred ulazom nađoše kola. Alija je bio na prednjem sedištu. Franc poznade mutavog roba iz pećine na Monte Kristu.

Franc i grof se popeše u kola, koja su bila zatvoren fijaker; Pepino se smesti pored Alije, pa pođoše trkom. Alija je unapred dobio naređenje, jer pođe ulicom Korzo, pređe preko Kampo Vačina, prođe ulicom San-Gregorio i stiže do gradske kapije San-Sebastijana. Tu je čuvar kapije hteo da im pravi neke smetnje, ali grof od Monte Krista pokaza jedno odobrenje upravnika Rima da može ulaziti u grad i izlaziti iz njega u svako doba dana i noći, te se gvozdena rešetka podiže, čuvar kapije dobi jedan zlatnik za svoj trud i oni prođoše.

Put kojim su sad kola išla bio je starodrevni put via Apia, svuda oivičen grobovima. S vremena na vreme, pri svetlosti meseca koji je tek izlazio, Francu se činilo da vidi kao nekog stražara koji se odvajao od neke ruševine; ali odmah zatim, na jedan znak koji bi Pepino izmenjao s tim stražarem, ovaj bi se vratio u senku i iščezao.

Nešto malo pre Karakalinog cirka kola se zaustaviše, Pepino dođe da otvori vrata, pa grof i Franc siđoše.

— Kroz deset minuta reče grof svome saputniku — bićemo tamo.

Zatim odvede Pepina u stranu, izdade mu neko naređenje šapatom, i Pepino pođe, pošto se snabdeo jednom buktinjom koju izvukoše iz sanduka u kolima.

Prođe još pet minuta, a za to vreme Franc vide kako pastir zalazi jednom stazicom između povijaraca koji obrazuju ispresecano tle Rimske ravnice i kako iščezava u onoj crvenkastoj travi što liči na nakostrešenu grivu nekog džinovskog lava.

— A sad — reče grof — pođimo za njim.

Franc i grof pođoše takođe istom stazom, koja ih posle sto koraka dovede niz jednu padinu na dno jedne dolinice. Uskoro opaziše dva čoveka koja su razgovarala u mraku.

— Treba li da idemo dalje — zapita Franc grofa — ili treba da čekamo?

— Da idemo; Pepino je jamačno obavestio stražu o našem dolasku.

I zaista, jedan od te dvojice je bio Pepino, a drugi je bio jedan razbojnik postavljen na straži.

Franc i grof priđoše; razbojnik ih pozdravi.

— Preuzvišenosti, — reče Pepino obraćajući se grofu — ako hoćete da pođete za mnom, ulaz u katakombe je na nekoliko koraka odavde.

— Dobro, — reče grof — pođi napred.

Zaista, iza jednog žbuna usred nekoliko stena bio je jedan otvor kroz koji je jedan čovek jedva mogao da prođe.

Pepino se prvi provuče kroz tu pukotinu; ali tek što je prešao nekoliko koraka, a podzemni prolaz se proširi. Tada se on zaustavi, zapali buktinju i vrati se da vidi da li oni idu za njim.

Grof beše ušao prvi u jedan tunelčić, a Franc je išao za njim.

Zemljište se spuštalo blagom padinom i širilo se ukoliko su išli dalje; ali su ipak Franc i grof bili primorani da koračaju pognuti, i teško da bi mogli da idu naporedo. Prođoše tako još sto i pedeset koraka, a zatim ih zaustavi uzvik: "Ko ide?"

U isti mah oni videše kako u mraku sija na cevi jedne puške odblesak njihove buktinje.

— Prijatelj! — reče Pepino.

I on pođe napred sam i reče šapatom nekoliko reči tome drugom stražaru, koji kao i prvi pozdravi i dade znak tim noćnim posetiocima da mogu da produže put.

Pozadi stražara bile su jedne stepenice sa dvadesetak stepenika. Franc i grof siđoše niz tih dvadeset stepenika i nađoše se kao na nekakvoj grobljanskoj raskrsnici. Pet puteva koji su se razilazili kao zraci zvezde i zidovi hodnika sa izdubljenjima u obliku mrtvačkih sanduka poređanih jedno iznad drugoga, kazivali su im da su najzad ušli u katakombe.

U jednoj od tih pećina čije se prostranstvo nije moglo razaznati, moglo se danju videti nekoliko odblesaka svetlosti. Grof spusti ruku Francu na rame, pa mu reče:

— Hoćete li da vidite jedan razbojnički logor za vreme odmaranja?

— Razume se — odgovori Franc.

— E, onda pođite sa mnom… Pepino, ugasi buktinju!

Pepino izvrši naređenje, te se Franc i grof nađoše u najdubljoj tami; samo je, na pedesetak koraka ispred njih, i dalje duž zidova poigravalo nekoliko crvenkastih svetlosti, koje su postale još vidljivije otkako je Pepino ugasio buktinju.

Pođoše napred ćuteći, a grof je vodio Franca kao da ima onu neobičnu sposobnost da vidi u mraku. Uostalom Franc je i sam razaznavao svoj put sve lakše ukoliko se približavao onim odblescima koji su im služili kao putokaz.

Tri arkade, od kojih je srednja služila kao vrata, otvarale su se pred njima.

Ti prolazi vodili su na jednu stranu u hodnik u kome su bili grof i Franc, a na drugu u jednu veliku četvrtastu prostoriju svu okruženu udubljenjima kao što su ona o kojima smo već govorili. U sredini te prostorije uzdizala su se četiri kamena koja su nekada služila kao oltar, što se videlo po krstu koji se još dizao iznad njih.

Jedna jedina lampa postavljena na taj stub, osvetljavala je bledom i drhtavom svetlošću neobični prizor koji se ukazivao pred očima dvaju posetilaca sakrivenih u senci.

Jedan čovek je sedeo nalakćen na taj stub, i čitao, okrenut leđima arkadama, kroz čije su ga otvore došljaci posmatrali.

To je bio vođa razbojničke grupe Luiđi Vampa.

Svud oko njega, u gomilicama načinjenim po svome ćefu, ležeći uvijeni u ogrtače ili leđima naslonjeni na nekakvu kamenu klupu koja je okružavala ceo taj kolumbarijum, videlo se dvadesetak razbojnika, a svakome je puška bila na domaku ruke.

Na suprotnom kraju, ćuteći i jedva vidljiv kao neka utvara, jedan stražar šetao se tamo i ovamo ispred nekakvog otvora koji se mogao nazreti samo stoga što je na tome mestu mrak izgledao gušći.

Kad se grofu učini da je Franc dovoljno naslađivao svoje oči tom živopisnom slikom, on prinese prst usnama da bi mu preporučio da ćuti, pa se pope uz tri stepenice koje su vodile u kolumbarijum, uđe u onu prostoriju kroz srednju arkadu i pođe ka Vampi, koji je bio toliko utonuo u čitanje, da ne ču šum njegovih koraka.

— Ko ide? — uzviknu stražar, koji je bio manje zamišljen i koji je video pri svetlosti lampe kako se nekakva senka uvećava pozadi njegovog starešine.

Na taj uzvik Vampa se naglo uspravi izvlačeći istovremeno pištolj iz pojasa.

Za tren oka svi su razbojnici bili na nogama i dvadeset puščanih cevi uperiše se na grofa.

— Tako dakle! — reče ovaj potpuno mirnim glasom, a nijedan mišić na njegovom licu se ne pokrete. — Tako, dakle, dragi moj Vampa! Čini mi se da odveć revnosno dočekujete jednog prijatelja!

— Dole oružje! — uzviknu harambaša mahnuvši zapovednički jednom rukom, dok je drugom sa puno poštovanja skidao šešir.

Zatim se okrete toj čudnoj ličnosti koja je gospodarila čitavim prizorom i reče:

— Oprostite, gospodine grofe, ali sam tako malo očekivao da ćete me počastvovati svojom posetom, da vas nisam poznao.

— Izgleda da imate slabo pamćenje za sve, Vampa, — reče grof — te ne samo da zaboravljate lik izvesnih ljudi nego i pogodbe koje ste s njima sklopili.

— A koje sam to pogodbe zaboravio, gospodine grofe? — zapita razbojnik kao čovek koji, ako je učinio neku pogrešku, jedva čeka da je popravi.

— Zar nismo ugovorili — reče grof — da ćete ne samo moju ličnost nego i ličnost mojih prijatelja poštovati kao svetinju?

— A u čemu sam ja prekršio taj ugovor, preuzvišenosti.

— Vi ste ugrabili i doveli ovamo vikonta Alberta od Morserfa. E, vidite, — nastavi grof glasom od koga Franc uzdrhta — taj mladi čovek je moj prijatelj, taj mladi čovek stanuje u istom hotelu gde i ja, taj mladi čovek šetao se Korzom osam dana u mojim kočijama, pa ipak, ponavljam vam, vi ste ga ugrabili, doveli ovamo i — dodade grof izvlačeći pismo iz džepa — vi ste ga ucenili kao da je on bilo ko.

— Zašto me vi ostali niste obavestili o tome? — reče harambaša okrećući se svojim ljudima, koji odstupiše pred njegovim pogledom. — Zašto ste me izložili tome da izneverim čoveka kao što je gospodin grof, koji drži živote sviju nas u svojim rukama? Tako mi krvi Hristove, kad bih verovao da je neko od vas znao da je onaj mladi čovek prijatelj Njegove preuzvišenosti, ja bih mu prosvirao metak kroz glavu svojom rukom.

— Eto vidite! — reče grof okrećući se prema Francu. — Ja sam vam lepo rekao da tu mora da postoji neka greška.

— Zar vi niste sami? — zapita Vampa zabrinuto.

— Ja sam sa onom ličnosću kojoj je upućeno ovo pismo i kojoj sam hteo dokazati da je Luiđi Vampa čovek koji drži zadatu reč. Hodite, preuzvišenosti, — reče on Francu — evo Luiđi Vampa će vam sam kazati da je očajan zbog greške koju je učinio.

Franc priđe a harambaša pođe nekoliko koraka u susret Francu.

— Budite dobrodošli među nas, preuzvišenosti, — reče mu on. — Čuli ste šta je sad kazao grof i šta sam mu ja odgovorio; a ja ću još dodati da ne bih ni za one četiri hiljade pijastra, koliko sam tražio za otkup vašeg prijatelja, pristao da se tako što dogodi.

— Ali — reče Franc gledajući zabrinuto oko sebe — gde je zarobljenik? Ja ga ne vidim.

— Nadam se da mu se ništa nije dogodilo? — zapita grof mršteći se.

— Zarobljenik je onde — reče Vampa pokazujući rukom udubljenje ispred koga se šetao razbojnik koji je bio na straži — i ja ću mu lično saopštiti da je slobodan.

Harambaša se uputi ka mestu koje je označio kao Albertovu tamnicu, a Franc i grof pođoše za njim.

— Šta radi zarobljenik? — zapita Vampa stražara.

— Bogme, starešino, — odgovori ovaj — ja nemam pojma; ima već čitav sat kako ga ne čujem da se miče.

— Hodite ovamo, preuzvišenosti! — reče Vampa.

Grof i Franc se popeše uz sedam do osam stepenika, a ispred njih je stalno išao harambaša, koji povuče rezu i gurnu vrata.

Tada, pri svetlosti jedne lampe iste kao ona što je osvetljavala kolumbarijum, ugledaše Alberta, uvijenog u ogrtač koji mu je pozajmio jedan od razbojnika, kako leži u jednom kutu i spava najdubljim snom.

— Bogme, — reče grof osmehujući se onim svojim naročitim osmejkom — ovo je dosta pohvalno za čoveka koji je trebalo da bude streljan u sedam sati ujutru.

Vampa je gledao zaspalog Alberta sa izvesnim divljenjem. Videlo se da nije neosetljiv prema tome dokazu hrabrosti.

— Imate pravo, gospodine grofe — reče on. — Ovaj čovek mora da je vaš prijatelj.

Zatim priđe Albertu, pa dodirnuvši mu rame, reče:

— Preuzvišenosti, da li bi vam bilo po volji da se probudite?

Albert opruži ruke, protrlja trepavice i otvori oči.

— Gle, gle, — reče on — to ste vi, kapetane! Zaboga, baš ste mogli da me ostavite da još spavam, jer sam sanjao divan san; sanjao sad da igram brzu polku kod Torlonija sa groficom Đ… !

On izvuče časovnik, koji mu je bio ostavljen da bi sam mogao da oceni koliko je vremena proteklo.

— Jedan i po sat po ponoći! — reče on. — Pa zašto me kog vraga budite u ovo doba?

— Da bismo vam kazali da ste slobodni, preuzvišenosti.

— Dragi moj, — prihvati Albert sasvim slobodno — zapamtite dobro ubuduće ovo pravilo Napoleona Velikog: "Probudite me samo kad su rđave vesti." Da ste me ostavili da spavam, ja bih dovršio moju brzu polku i bio bih vam na tome zahvalan celog svog života… Znači da je plaćen moj otkup?

— Nije, preuzvišenosti.

— Pa onda kako to da sam slobodan?

— Neko kome ja ne mogu ništa da odbijem došao je da vas zatraži od mene.

— Čak dovde?

— Čak dovde.

— E, bogami, taj neko je veoma ljubazan čovek!

Albert pogleda oko sebe i spazi Franca.

— Kako! — reče mu on — to ste vi, dragi moj Franče, pokazali toliku odanost?

— Ne, nisam ja, — odgovori Franc — nego naš sused, gospodin grof od Monte Krista.

— E, zbilja, gospodine grofe, — reče veselo Albert popravljajući svoju mašnu i manžetne — vi ste zaista dragocen čovek, i nadam se da ćete me smatrati za svog večitog dužnika, najpre zbog onih kola, a zatim zbog ovoga sad!

I on pruži ruku grofu, koji zadrhta u trenutku kad mu je pružao svoju, ali mu je ipak pruži.

Razbojnik je posmatrao ceo taj prizor zaprepašćeno. On je očevidno bio naviknut da gleda kako njegovi zarobljenici dršću pred njim, a evo sad jednoga čija se podsmešljiva narav nije niukoliko bila izmenila. A što se tiče Franca, on je bio očaran što je Albert, čak i pred jednim razbojnikom, održao nacionalnu čast na dostojnoj visini.

— Dragi Alberte, — reče mu on — ako hoćete da se požurite, mi ćemo još imati vremena da otidemo i završimo ovu noć kod Torlonija; nastavićete svoju brzu polku onde gde ste je prekinuli, te tako nećete biti kivni na gospodar-Luiđija, koji se zaista u čitavom ovom događaju ponašao kao otmen čovek.

— Gle! Zbilja, — reče on — imate pravo, i mogli bismo da budemo tamo u dva sata. Gospodar-Luiđi, — nastavi Albert — ima li da se izvrši još neka formalnost pre nego što bih se oprostio od vaše preuzvišenosti?

— Nema nikakva, gospodine, — odgovori razbojnik — i vi ste slobodni kao ptica na grani.

— U tom slučaju, da živite srećno i veselo! Hajdemo, gospodo, hajdemo!

I Albert, za kojim su išli Franc i grof, siđe niz stepenice i pređe preko velike četvrtaste dvorane. Svi su razbojnici bili na nogama i sa šeširom u ruci.

— Pepino, — reče harambaša — daj mi buktinju.

— Ej, šta vi to hoćete? — zapita grof.

— Hoću da vas ispratim — reče harambaša. — To je najmanja počast koju mogu da ukažem Vašoj preuzvišenosti.

Pa uzevši upaljenu buktinju iz pastirevih ruku, pođe ispred svojih gostiju ne kao sluga koji vrši neki ropski posao, nego kao kralj koji ide ispred ambasadora.

Kad stiže do izlaza, on se pokloni.

— A sada, gospodine grofe, — reče on — ponovo vas molim da me izvinite i nadam se da se više ne ljutite zbog ovoga što se dogodilo?

— Ne, dragi moj Vampa — reče grof. — Uostalom, vi iskupljujete svoje greške na tako otmen način, da čovek skoro zaželi da vam bude zahvalan što ste ih načinili.

— Gospodo, — prihvati harambaša okrećući se ka mladićima — možda vam se ovo što ću vam sad ponuditi neće učiniti mnogo privlačno, ali ako ikada zaželite da me još jednom posetite, ma gde ja bio, vi ćete biti dobrodošli.

Franc i Albert se pokloniše. Grof iziđe prvi, a Albert za njim, dok je Franc ostao poslednji.

— Vaša preuzvišenost ima nešto da me pita? — reče Vampa osmehujući se.

— Jeste, priznajem — odgovori Franc. — Voleo bih da znam koju ste ono knjigu čitali onako pažljivo kad smo stigli?

— Cezareve komentare — reče razbojnik. — To je moja najomiljenija knjiga.

— Šta je? Zar nećete s nama — zapita Albert.

— Hoću — odgovori Franc. — Evo me!

I on takođe iziđe kroz uzani otvor.

Pođoše nekoliko koraka po ravnici.

— Ah, oprostite! — reče Albert vraćajući se nazad. — Hoćete li mi dopustiti, kapetane?

I on pripali cigaru na Vampinoj buktinji.

— A sad, gospodine grofe, — reče on — požurimo se koliko god možemo, jer mi je neobično stalo do toga da odem i završim ovu noć kod vojvode od Bračijana.

Nađoše kola onde gde ih behu ostavili. Grof reče Aliji samo jednu reč na arapskom jeziku, pa konji jurnuše najbržim trkom.

Bilo je tačno dva sata na Albertovom časovniku kad dva prijatelja ponovo uđoše u dvoranu za igranje.

Njihov dolazak izazva iznenađenje; ali kako su ulazili zajedno, svaka zabrinutost za Albertovu sudbinu prestade istog trenutka.

— Gospođo, — reče vikont od Morserfa prilazeći grofici — juče ste bili tako dobri pa ste mi obećali jednu brzu polku i ja evo dolazim malo dockan da zatražim ispunjenje tog ljubaznog obećanja; ali evo moga prijatelja, čija vam je verodostojnost poznata, koji će vam potvrditi da ja za to nisam kriv.

A kako je tog trenutka muzika zasvirala početak valcera, Albert obuhvati rukom grofičin stas i iščeze s njom u vrtlogu igrača.

Za to vreme je Franc razmišljao o onoj čudnoj drhtavici koja je prošla kroz telo grofa od Monte Krista u trenutku kad je takoreći bio primoran da se rukiije sa Albertom.

17. SASTANAK

Sutradan, kad je ustao, prva Albertova reč bila je da predloži Francu da idu u posetu grofu. On mu se već zahvalio sinoć, ali je uviđao da usluga kakvu mu je grof učinio zaslužuje zaista dvostruku zahvalnost.

Franc, koga je neka naklonost pomešana sa strahom privlačila grofu od Monte Krista, nije hteo da ga pusti da ode sam tome čoveku, te i on pođe s njim. Obojicu uvedoše u salon; a posle pet minuta pojavi se i grof.

— Gospodine grofe, — reče mu Albert prilazeći mu — dopustite mi da vam jutros ponovim ono što sam vam juče nevešto kazao: da nikada neću zaboraviti u kakvoj ste mi prilici vi pritekli u pomoć i da ću se uvek sećati da vama imam da zahvalim za svoj život, ili bar u mnogome.

— Dragi susede, — odgovori grof smejući se — vi preuveličavate svoje obaveze prema meni. Vi imate da mi zahvalite što sam vam uštedeo sumicu od dvadesetak hiljada franaka u vašem putnom budžetu i to je sve. Vidite, dakle, da o tome nije vredno ni govoriti. A sad vi — dodade on — primite moja iskrena čestitanja, jer ste pokazali divnu nehajnost i bezbrižnost.

— Šta ćete, grofe! — reče Albert. — Ja sam bio uobrazio da sam izazvao nekakav oštar sukob i da je iz toga proizišao dvoboj, pa sam hteo da onim razbojnicima uteram u glavu jednu stvar: da se ljudi bore u svim zemljama na svetu, ali da se samo Francuzi smeju za vreme borbe. Pa ipak, kako moja zahvalnost prema vama nije zbog toga ništa manja, došao sam da vas zapitam da li bih vam ja lično, ili preko svojih prijatelja i poznanika, mogao da budem od kakve koristi. Moj otac, grof od Morserfa, koji je španskog porekla, zauzima visok položaj u Francuskoj i u Španiji, pa sam došao da se stavimo, ja i svi oni koji me vole, na raspoloženje vama.

— E, onda — reče grof — priznaću vam, gospodine od Morserfa, da sam očekivao ovu vašu ponudu i da je primam od sveg srca. Ja sam već pomišljio da od vas zatražim jednu veliku uslugu.

— Koju?

— Ja nikad nisam bio u Parizu, ja ne poznajem Pariz…

— Zbilja! — uzviknu Albert. — I vi ste mogli da živite dosad a da ne vidite Pariz? To je neverovatno!

— Pa ipak, tako je; ali ja osećam, kao i vi, da je i dalje nepoznavanje prestonice umnoga sveta nešto nemoguće. I još nešto: možda bih čak otišao na to neophodno putovanje već odavno da sam samo poznavao nekoga ko bi me uveo u to društvo gde nisam imao nikakvih veza.

— O, zar čovek kao što ste vi! — uzviknu Albert.

— Vi ste vrlo ljubazni; ali kako ja ne smatram da imam kakvu drugu vrednost osim što mogu da se takmičim kao milioner sa gospodinom Agvadom ili gospodinom Rotšildom, i kako ja ne idem u Pariz da igram na berzi, ta sitna okolnost me je zadržavala. Sada me je vaša ponuda naterala da se odlučim. Eto, gospodine od Morserfa (grof proprati ove reči jednim čudnim osmejkom), da li se vi obavezujete da ćete mi, kad budem došao u Francusku, otvoriti vrata tamošnjeg društva, u kome ću biti tuđinac isto koliko jedan crvenokožac ili Košinšinac?

— O, što se toga tiče, gospodine grofe, biće to sjajno i od sveg srca! — odgovori Albert. — I učiniću to utoliko radije (dragi Franče, nemojte mi se suviše rugati!) što me u Pariz pozivaju jednim pismom koje sam dobio tek jutros i u kome se govori o mom zbliženju sa jednom veoma prijatnom porodicom, koja ima najboljih veza u pariskom društvu.

— Zbližavanje putem braka? — reče Franc smejući se.

— Eh, bože moj, pa da! I tako, kad se vratite u Pariz, zateći ćete me kao staloženog čoveka, a možda i kao oca porodice. To će se dobro slagati s mojom urođenom ozbiljnošću, zar ne? U svakom slučaju, grofe, ponavljam vam da smo vam ja i moji rođaci odani i dušom i telom.

— Pristajem — reče grof — ja vam se zaklinjem da mi je nedostajala samo takva jedna prilika, pa da ostvarim svoje planove o kojima razmišljam već odavno.

Franc ni za trenutak nije posumnjao da su ti planovi oni isti koje je grof i nehotično spomenuo u pećini na Monte Kristu, te pogleda u grofa dok je on izgovarao ove reči da bi po izrazu njegovog lica pokušao da nazre kakvi su ti planovi zbog kojih ide u Pariz; ali bilo je vrlo teško proniknuti u dušu toga čoveka, a naročito kad ju je on prikrivao osmejkom.

— Ali recite, grofe, — nastavi Albert očaran što će moći da se pojavljuje u društvu sa čovekom kakav je bio Monte Kristo — da nije to samo jedna od onih kula u vazduhu kakve se bezbroj puta prave prilikom putovanja i koje, pošto su sazidane na pesku, odnosi prvi vihor vetra?

— Nije, na časnu reč! — odgovori grof. — Ja hoću da idem u Pariz, i treba onamo da odem.

— A kada?

— Pa kad ćete vi biti tamo?

— Ja? — reče Albert. — Oh, bože moj, pa kroz petnaest dana ili najkasnije za tri nedelje; koliko mi je vremena potrebno da se vratim.

— E, pa lepo! — reče grof. — Ja vam dajem tri meseca. Eto vidite da ne cicijašim.

— I kroz tri meseca — uzviknu Albert radosno — vi ćete doći da zakucate na moja vrata?

— Hoćete li da odredimo tačan dan i čas toga sastanka? — reče grof. — Upozoravam vas da sam očajno tačan.

— Dan i čas, — reče Albert — to mi sjajno godi.

— Pa onda, neka tako i bude! (Grof pruži ruku prema jednom kalendaru obešenom pored ogledala.) Danas je 21. februar (tu on izvuče svoj časovnik); sad je deset i po časova pre podne — reče on. — Hoćete li da me čekate 21. maja ove godine u deset i po časova pre podne?

— Divno! — reče Albert. — Ručak će biti gotov.

— Vi stanujete?

— U ulici Helder, broj 27.

— Vi imate možda momački stan, pa da vam ne budem na dosadi?

— Ja stanujem kod svoga oca, ali moj stan je u dnu dvorišta i potpuno je zaseban.

— Dobro.

Grof uze svoju beležnicu i zapisa: "Ulica Helder, broj 27, dvadeset prvog maja, u deset i po časova pre podne."

— A sad — reče grof vraćajući beležnicu u džep — budite bez brige; skazaljka vašeg časovnika neće biti tačnija od mene.

— Hoću li vas videti još jednom pre nego što otputujem? — zapita Albert.

— To zavisi od toga kad ćete otputovati.

— Odlazim sutra u pet sati posle podne.

— U tom slučaju, ostajte zbogom. Ja imam neka posla u Napulju, i vraćam se ovamo tek u subotu uveče ili u nedelju ujutru. A vi, — zapita grof Franca — da li ćete i vi otputovati, gospodine barone?

— Hoću.

— U Francusku?

— Ne, nego u Veneciju. Ostaću još godinu ili dve u Italiji.

— Znači da se nećemo videti u Parizu?

— Bojim se da neću imati tu čast.

— Onda, gospodo srećan put! — reče grof dvojici prijatelja pružajući svakome po jednu ruku.

Bilo je to prvi put da je Franc dodirnuo ruku toga čoveka; uzdrhtao je, jer je ona bila hladna kao u mrtvaca.

— Još poslednji put, — reče Albert — znači ugovoreno je, na časnu reč zar ne? Ulica Helder, broj 27, na dan 21. maja, u deset i po časova pre podne?

— Dvadeset prvog maja, u deset i po časova pre podne, ulica Helder broj 27 — prihvati grof.

Posle toga oba mladića pokloniše se grofu i iziđoše.

— Šta vam je? — reče Albert Francu dok su se vraćali u svoj stan. — Izgledate mnogo zabrinuti?

— Jeste, — reče Franc — priznajem vam; grof je čudan čovek i ja gledam sa strepnjom na taj sastanak što vam ga je zakazao u Parizu.

— Na taj sastanak… sa strepnjom! Koješta. Pa vi ste ludi dragi moj Franče! — uzviknu Albert.

— Šta ćete, — reče Franc — lud ili ne, ali je tako.

— Slušajte, — nastavi Albert — veoma mi je milo što mi se ukazala prilika da vam to kažem, ali meni se uvek činilo da ste bili hladni prema grofu, dok se on meni uvek činio, naprotiv, savršeno ljubazan prema nama. Imate li vi nešto naročito protiv njega?

— Možda.

— Da li ste ga već videli negde pre nego što ste se ovde susreli s njim?

— Tačno.

— Gde to?

— Obećavate li mi da nećete nikome ni reči reći o ovome što ću vam sad ispričati?

— Obećavam vam.

— Na časnu reč?

— N časnu reč.

— Dobro. Onda slušajte.

I tada Franc ispriča Albertu svoj izlet na ostrvo Monte Kristo; kako je tamo naišao na krijumčarsku posadu i među tom posadom na dva korzikanska razbojnika. On podrobno opisa sve pojedinosti vilinskog gostoprimstva koje mu je grof ukazao u svojoj pećini iz Hiljadu i jedne noći; ispriča mu sve o večeri, hašišu, statuama, o stvarnosti i snu, i kako je posle njegovog buđenja ostala kao dokaz i kao uspomena na sve te događaje samo mala jahta, koja je na vidiku jedrila ka Porto-Vekiju.

Zatim pređe na Rim, na noć u Koloseumu, na razgovor koji je čuo između grofa i Vampe, razgovor koji se odnosio na Pepina i u kome je grof obećao da će izdejstvovati pomilovanje za tog razbojnika, obećanje koje je onako lepo i održao, kao što su naši čitaoci mogli i sami da ocene.

Naposletku dođe i do sinoćne pustolovine, do nezgode u kojoj se našao kad je video da mu nedostaje šest ili sedam stotina pijastra da popuni sumu; i najzad na pomisao koja mu je pala na um da se obrati grofu, pomisao koja je imala tako živopisan i u isti mah tako povoljan završetak.

Albert je slušao Franca s napregnutom pažnjom.

— Pa dobro! — reče mu on kad je ovaj završio. — Šta vidite vi u svemu tome što bi zasluživalo prekor? Grof voli da putuje, grof ima svoj brod zato što je bogat. Otidite u Portsmut ili u Sautempton, pa ćete videti da je pristanište puno jahti bogatih Engleza koji imaju istu takvu ćud. Da bi znao gde da se zaustavi prilikom svojih izleta; da ne bi jeo ovu užasnu hranu koja nas truje, mene već četiri meseca a vas već četiri godine; da ne bi legao u ove odvratne krevete u kojima se ne može spavati, on je udesio sebi jedno povremeno boravište na Monte Kristu; a kad je taj njegov stan bio uređen, on se pobojao da mu toskanska vlada ne otkaže gostoprimstvo i da mu ne propadne uloženi novac, pa je onda kupio to ostrvo i uzeo njegovo ime. Dragi moj, potražite malo u svom sećanju, pa mi recite koliko je vaših poznanika uzelo ime nekog poseda koji nisu ni imali.

— A oni korzikanski razbojnici — reče Franc Albertu — koji su se nalazili među njegovom posadom?

— Pa lepo! Čega tu ima čudnoga? Vi znate bolje nego iko, zar ne, da korzikanski razbojnici nisu lopovi, nego prosto naprosto begunci koje je neka krvna osveta primorala da pobegnu iz svoje varoši ili iz svoga sela, pa se dakle čovek može viđati s njima a da se ne ozloglasi. A što se tiče mene, ja izjavljujem: ako ikada odem na Korziku, pre nego što bih se predstavio upravniku ili okružnom načelniku, da ću se upoznati sa Kolombinim razbojnicima, ako ikako uspem da ih pronađem, jer nalazim da su on divni ljudi.

— Ali Vampa i njegova družina — prihvati Franc — to su razbojnici koji presreću ljude da bi ih opljačkali; to valjda ne poričete? Šta ćete reći za onaj uticaj što ga grof ima nad takvim ljudima?

— Reći ću, dragi moj, da pošto ponajverovatnije ja imam da zahvalim tome uticaju što sam još živ, nije moje da ga odveć strogo napadam. I zato, umesto da mu to smatram za veliki zločin, kao što vi to činite, dopustićete da mu to oprostim, ako ne zato što mi je spasao život, a ono bar zato što mi je uštedeo četiri hiljade pijastra, koje nesumnjivo vrede dvadeset i četiri hiljade franaka u našem novcu, a toliko niko za mene ne bi tražio u Francuskoj, što dokazuje — dodade Albert smejući se — da niko nije prorok u svom zavičaju.

— E, pa to je baš ono! Iz koje je zemlje grof? Koji je njegov maternji jezik? Kojim sredstvima za život on raspolaže? Otkuda mu to njegovo ogromno bogatstvo? Kakav je bio onaj prvi deo njegovog tajanstvenog života koji je nad drugim razastro onu tamnu i čovekomrznu polusenku? Evo šta bih ja, da sam na vašem mestu, želeo da saznam.

— Dragi moj Franče, — prihvati Albert — kad ste vi primili moje pismo i videli da nam je potreban grofov uticaj, otišli ste i kazali mu: "Albert od Morserfa, moj prijatelj, nalazi se u opasnosti; pomozite mi da ga izvučem iz te opasnosti!" Zar niste?

— Jesam.

— Ali da li vas je on tada zapitao: "Ko je taj gospodin Albert od Morserfa? Otkuda mu to ime? Otkuda mu njegovo bogatstvo? Kojim sredstvima za život on raspolaže? Iz koje je zemlje? Gde je rođen? Je li vas on pitao sve to, recite?

— Nije, to priznajem.

— On je došao, i to je sve. On me je izvukao iz ruku gospodina Vampe, gde sam ja, i pored mog potpuno bezbrižnog izgleda, kao što vi kažete, bio u dosta bednom položaju, to priznajem. E, vidite, dragi moj! Kad on, u naknadu za takvu jednu uslugu, traži od mene da učinim za njega ono što činimo za koga bilo ruskog ili italijanskog kneza koji prolazi kroz Pariz, a to će reći da ga uvedem u otmeno društvo, vi hoćete da mu ja odbijem! Koješta! Vi ne znate šta govorite.

Mora se priznati da su ovog puta, nasuprot dotadašnjem običaju, svi opravdani razlozi bili na Albertovoj strani.

— Najzad — odgovori Franc sa uzdahom — činite kako vam je volja, dragi moj vikonte; jer sve što ste mi sad rekli liči na istinu, to priznajem; ali je pri svem tom istina da je grof od Monte Krista čudan čovek.

— Grof od Monte Krista je čovekoljubiv. On vam nije rekao u kom cilju odlazi u Pariz. E, vidite, on odlazi da učestvuje na konkursu za Montijonove nagrade a ako mu je potrebna samo moja preporuka da bi ih dobio i uticaj onoga vrlo ružnog gospodina čijom pomoću se one mogu dobiti, e onda ću mu ja dati ono prvo i zajemčiću mu ovo drugo. A sad, dragi moj Franče, ne govorimo više o tome, sednimo za sto, pa ćemo posle otići da još poslednji put posetimo Crkvu svetog Petra.

Učinili su onako kako je Albert rekao, pa su se sutradan, u pet sati posle podne, dva mladića rastala: Albert od Morserfa da bi se vratio u Pariz, a Franc od Epineja da provede petnaestak dana u Veneciji.

Ali pre nego što se popeo u kola, Albert još predade hotelskom momku (toliko se bojao da njegov budući gost ne propusti taj sastanak) jednu posetnicu za grofa od Monte Krista, na kojoj je, ispod reči "Vikont Albert od Morserfa", bilo ispisano pisaljkom:

21. maj. u deset i po časova pre podne, ulica Helder broj 27

TREĆI DEO

1. ZVANICE

U onoj kući u ulici Helder gde je Albert od Morserfa, kad je bio u Rimu, zakazao sastanak s grofom od Monte Krista, sve se pripremalo 21. maja pre podne kako bi mladić što dostojnije održao datu reč.

Albert od Morserfa je stanovao u jednoj zasebnoj kućici, koja se nalazila u uglu jednog velikog dvorišta i gledala u drugu jednu zgradu namenjenu posluzi. Samo su dva prozora te kućice gledala na ulicu, a od ostalih su tri bila okrenuta ka dvorištu, a druga dva pod pravim uglom ka vrtu.

Između dvorišta i vrta uzdizao se moderno uređen i prostran dom grofa i grofice od Morserfa, sagrađen u neukusnom stilu napoleonovskog doba.

Celom dužinom toga imanja pružao se prema ulici zid, na kome su se mestimično dizale vaze sa cvećem, i koji je u sredini bio prekinut velikom gvozdenom kapijom od pozlaćenih kopalja. Ta kapija služila je za svečane ulaske, dok je kroz jedna mala vrata pored samog vratarevog stana prolazila posluga ili gospodari kad bi pešice ulazili ili izlazili.

Po tome što je ta kućica bila izabrana da u njoj stanuje Albert, mogla se naslutiti nežna smotrenost jedne majke koja nije htela da se odvoji od svoga sina, a ipak je uviđala da mladić vikontovih godina treba da ima potpunu slobodu. No s druge strane, u tome se isto tako mogla videti, to moramo reći, i pametna sebičnost toga mladića zaljubljenog u slobodan i besposličarski život bogataških sinova, koji su mu roditelji pozlaćivali kao što se ptici pozlaćuje kavez.

Kroz ta dva prozora što su gledala na ulicu Albert od Morserfa mogao je da posmatra šta se događa napolju. Pogled na spoljni svet je veoma potreban mladićima, jer oni uvek žele da vide kako neko prolazi kroz njihov vidik, pa makar taj vidik bio samo ulica. Zatim, posle takvog posmatranja, ako bi izgledalo da to posmatramje zaslužuje da se produbi, Albert od Morserfa je mogao da bi se predao svojim istraživanjima, da iziđe kroz jedna mala vrata slična onima što su ih spomenuli pored vratarevog stana. Ova vrata zaslužuju da se o njima posebno kaže nekoliko reči.

Bila su to vratanca za koja bi se pomislilo da ih je ceo svet zaboravio još od onoga dana kad je kuća sagrađena i za koja bi se poverovalo da su zauvek stavljena van upotrebe, toliko su izgledala neprimetna i prašnjiva; ali su njina brava i šarke bile brižljivo podmazivane, te su pokazivale njihovu tajanstvenu i stalnu upotrebu. Ta podmukla vratanca takmičila su se sa onim dvema kapijama i rugala su se vrataru, jer nisu potpadala pod njegov nadzor i njegovu vlast, pošto su se otvarala, poput onih čuvenih vrata pećine iz Hiljadu i jedne noći, kao čarobni Ali-Babin Sezam, pomoću nekoliko tajanstvenih reči ili nekoliko ugovorenih kuckanja, koje su izgovarali najumilniji glasovi ili vršili najtananiji prsti na svetu.

Na kraju jednog prostranog i tihog hodnika, u koji su vodila ta vratanca i koji je služio kao predsoblje, otvarala se desno Albertova trpezarija prema dvorištu, a levo njegov mali salon prema vrtu. Žbunje i biljke puzavice širile su se ispred prozora kao lepeze, to se i iz dvorišta i vrta nije mogla videti unutrašnjost tih dveju soba, jedinih soba u prizemlju u koje bi mogli da prodru radoznali pogledi.

Na prvom spratu bile su iste takve dve sobe, sa još jednom trećom iznad predsoblja. Te tri sobe bile su: salon, soba za spavanje i salončić za odmaranje.

Salon u prizemlju bio je kao neka alžirska divanana za pušenje.

Salončić na prvom spratu bio je u vezi sa sobom za spavanje, a jednim nevidljivim vratima sa stepenicama. Kao što se vidi, bile su preduzete sve mere predostrožnosti.

Iznad prvog sprata širio se prostran atelje, koji je bio povećan na taj način što su porušeni pregradni zidovi. Bila je to đavolska svaštarnica u kojoj se umetnik utrkivao sa pomodarcem. Tu su našli utočišta i nagomilali se svi uzastopni Albertovi ćefovi: lovačke trube, basovi, flaute, čitav jedan orkestar, jer je Albert jednom prilikom bio osetio ne pravu ljubav prema muzici nego samo ćudljiv prohtev za njom; zatim slikarske nogare, palete, pasteli, jer je posle ćudi za muzikom došla uobražena želja za slikarstvom; najzad mačevi, bokserske rukavice, teške sablje i svakojaki štapovi, jer je, najzad, prema običaju modernih mladih ljudi iz toga vremena, Albert od Morserfa gajio mnogo istrajnije nego muziku i slikarstvo one tri veštine koje dopunjavaju vaspitanje modernog kavaljera, a to će reći mačevanje, boksovanje i borbu štapom, te je u toj prostoriji, namenjenoj svakovrsnim telesnim vežbama, primao naizmenično Grizijea, Kuksa i Šarla Lebušera.

Ostali nameštaj u toj naročitoj odaji bili su stari ormani iz doba Fransoa I, puni kineskog porculana, japanskih vaza, terakota Luke de la Robije i tanjira Bernara Palisija; starinskih naslonjača u kojima su možda sedeli Henri IV ili Sili Luj XIII ili Rišelje, jer su dve od tri naslonjače, ukrašene izvajanim grbom na kome su na azurnom polju blistala tri francuska krina sa kraljevskom krunom iznad njih, poticale očigledno iz zbirke nameštaja Luvra ili bar nekog kraljevskog zamka. Po tim naslonjačama sa tamnim prevlakama bez ukrasa bile su nabacane bez reda raskošne tkanine živih boja, obojene na suncu Persije ili ponikle pod prstima žena u Kalkuti i Čandernagori. Radi čega su te tkanine bile tu, ne bi se moglo reći; one su uveseljavale oči i očekivale neku namenu nepoznatu i samom njihovom sopstveniku, a zasad su obasjavale taj stan svojim svilenim i zlatnim odblescima.

Na najvidnijem mestu stajao je klavir koji su Roler i Blanše izradili od ružinog drveta, klavir udešen za veličinu naših liliputanskih salona, no ipak je on u svojoj uzanoj i zvučnoj šupljini sadržao čitav jedan orkestar, i stenjao pod težinom remek-dela Betovena, Mocarta, Hajdna, Gretrija i Porpore.

Zatim, svuda duž zidova, iznad vrata, po tavanici, mačevi, bodeži, kame, buzdovani, bojne sekire, potpuni oklopi, pozlaćeni, sa urezanim i umetnutim šarama; herbarijumi, komadi minerala, ptice ispunjene dlakom, koje su raširile svoja krila vatrene boje za nepomičan let i svoj kljun koji nikad ne zatvaraju.

Razume se samo po sebi da je ta odaja bila Albertu najmilija.

Međutim, na dan sastanka mladić je, obučen u domaće odelo, smestio svoj glavni štab u malom salonu u prizemlju. Tu, na jednom stolu koji je malo podalje bio okružen širokim i mekanim divanom, sve poznate vrste duvana, počev od žutog petrogradskog do crnog sinajskog, pored marilandskog, portoričkog i latakijskog, blistale su se u lončićima od pečene zemlje sa ispucanom gleđi, koje Holanđani obožavaju. Pored njih, u pregradama od mirisnog drveta, bile su poređane po veličini i kakvoći cigare: purosi, regalije, havane i manile; najzad, u jednom otvorenom ormanu, zbirka nemačkih lula, čibuci sa jabučicama od ćilibara ukrašeni koralima, i nargile sa umetnutim zlatnim šarama, sa dugačkim cevima od safijana uvijenim poput zmija, očekivale su ćud ili naklonost pušača. Albert je lično rukovodio uređivanjem ili bolje reći stvaranjem onog simetričnog nereda koji zvanice nekog modernog ručka vole da posle kafe posmatraju kroz dim što im izlazi iz usta i penje se ka tavanici u dugačkim i ćudljivim uvojcima.

U deset sati manje četvrt uđe jedan sobar. Bio je to mali grum od petnaest godina, koji je govorio samo engleski i odazivao se na ime Džon; to je bila sva Morserova posluga. Razume se da mu je običnih dana bio na raspoloženju porodični kuvar, a u važnijim prilikama i grofov spoljni lakej.

Taj sobar, koji se zvao Žermen i koji je uživao puno poverenje svoga mladog gospodara, držao je u ruci svežanj novina, koje spusti na sto, i gomilu pisama, koje predade Albertu.

Albert baci rasejan pogled na ta razna pisma, izabra među njima dva sa nežnim rukopisom i mirisnim kovertama, otvori ih i poče da ih čita sa izvesnom pažnjom.

— Kako su došla ova pisma? — zapita on.

— Jedno je došlo poštom, a drugo je doneo sobar gospođe Danglar.

— Javite gospođi Danglar da primam mesto koje mi nudi u svojoj loži… Pričekajte… Zatim ćete u toku dana svratiti kod Roze; reći ćete joj da ću ići, kao što me ona poziva, da večeram s njom po izlasku iz Opere, i odnećete joj šest boca odabranih vina, kipra, keresa i malage, i burence ostendskih ostriga… Kupite ostrige kod Borela i ne zaboravite da kažete da su za mene.

— U koliko sati želi gospodin da bude poslužen?

— Koliko je sad sati?

— Deset manje četvrt.

— E, onda, poslužite tačno u deset i po časova. Debrej će možda biti premoren da ode u svoje ministarstvo… A uostalom… (Albert pogleda u svoju beležnicu) to je baš onaj čas u koji sam zakazao sastanak sa grofom, 21. maja, u deset i po časova pre podne, pa iako se ja ne oslanjam mnogo na njegovo obećanje, ipak hoću da budem tačan. Ah, zbilja, znate li da li je gospođa grofica ustala?

— Ako gospodin vikont želi, ja ću se obavestiti.

— Da… zatražićete od nje jedan od njenih pribora za služenje likera, jer je moj nepotpun, i reći ćete joj da ću imati čast da svratim k njoj oko tri sata i da je molim za dopuštenje da joj predstavim nekoga.

Kad sobar iziđe, Albert se pruži na divan, razdera omot dvaju ili triju dnevnih listova, pregleda spisak pozorišnih predstava, namršti se kad vide da se daje jedna opera, a ne balet, potraži uzalud u oglasima parfimerija nekakvu pastu za zube o kojoj su mu govorili, pa baci jedan za drugim tri najomiljenija pariska lista, mrmljajući kroz produženo zevahje:

— Zbilja, ove novine postaju svakim danom sve dosadnije.

U tom trenutku jedna laka kola zaustaviše se pred vratima, i trenutak kasnije sobar ponovo uđe da prijavi gospodina Lisjena Debreja. Jedan visok mladić, plavokos, bled, očiju sivih i samopouzdanih, usana tankih i hladnih, u plavom fraku sa zlatnim izvajanim dugmetima sa belom kravatom i lornjonom u okviru od kornjačine kore koji je visio o svilenom koncu i koji je on, naporom obrvnog i podočnog mišića uspeo da s vremena na vreme učvrsti u desnoj očnoj duplji, uđe ne osmehujući se, ne govoreći i sa poluzvaničnim izrazom na licu.

— Dobar dan, Lisjene… Dobar dan! — reče Albert. — Ah, vi me plašite, dragi moj, sa tom vašom tačnošću! Šta kažem? Tačnošću! Vi, koga sam očekivao da stignete poslednji, vi dolazite u deset sati manje pet minuta, a međutim je krajnji rok za sastanak određen tek za deset i po časova! To je čudo neviđeno! Da nije slučajno vlada oborena?

— Nije, mili moj — reče mladić uvaljujući se u divan. — Umirite se; mi se uvek klatimo, ali ne padamo nikad, te počinjem verovati da mi prosto prelazimo u stalnost, a da i ne računamo da će nas događaji na Poluostrvu potpuno učvrstiti.

— Ah, zbilja, to je tačno: vi proterujete don Karlosa iz Španije.

— Ne, nikako, mili moj, ne treba brkati pojmove; mi ga prevodimo na drugu stranu francuske granice i nudimo mu kraljevsko gostoprimstvo u Buržu.

— U Buržu?

— Da, i on nema šta da se požali, šta vraga! Burž je prestonica kralja Šarla VII. Kako! Zar vi to niste znali? Pa to od juče zna ceo Pariz, a prekjuče se o tome već načulo na berzi, jer je gospodin Danglar (ne znam kako taj čovek sazna vesti u isto vreme kad i mi) igrao na skakanju kursa i zaradio milion.

— A vi još jedno odlikovanje, kako izgleda; jer vidim da je jedna plava tračica dodata vašoj ordenskoj zakačaljki?

— Eh, poslali su mi zvezdu Šarla III! — odgovori nemarno Debrej.

— Hajde, nemojte se praviti ravnodušni i priznajte da vam je bilo prijatno što ste je dobili.

— Bogme, jeste; kao dopuna odelu, zvezda lepo stoji na zakopčanom crnom fraku; izgleda otmeno.

— I onda čovek liči — reče Morserf osmehujući se — na princa od Velsa ili na vojvodu od Rajhštata.

— Eto zašto me vidite ovako rano, mili moj.

— Zato što imate zvezdu Šarla III i što ste hteli da mi saopštite tu prijatnu vest?

— Ne, već zato što sam cele noći odašiljao pisma: dvadeset i pet diplomatskih izveštaja. Kad sam se jutros vratio u svoj stan, hteo sam da spavam; ali me je tada zabolela glava, pa sam ustao da jašem jedan sat. U Bulonjskoj šumi su me obuzele dosada i glad, ta dva neprijatelja koji retko kad idu zajedno, no koji su se ipak udružili protiv mene; bio je to kao neki savez karlista i republikanaca. Tada sam se setio da će kod vas danas pre podne biti gozba, i evo: gladan sam, nahranite me; dosadno mi je, zabavljajte me.

— To je moja domaćinska dužnost, dragi prijatelju, — reče Albert, zvoneći za sobara, dok je Lisjen vrhom svoga štapa sa zlatnom jabukom išaranom tirkizima odbacivao razvijene novine.

— Žermene, čašu keresa i biskvit. A dotle, dragi Lisjene, evo cigara, razume se krijumčarenih. Preporučujem vam da ih probate i da kažete vašem ministru da nam prodaje ovakve cigare umesto onog orahovog lišća koje su dobri građani osuđeni da puše.

— Taman! To nikako ne bih uradio. Čim bište ih dobavili od državne uprave, ne biste hteli ni da čujete za njih i smatrali biste da su grozne. Uostalom, to ne spada u nadležnost unutrašnjih poslova, nego u nadležnost finansija; obratite se na gospodina Imana, odeljenje posrednih poreza, hodnik A, soba broj 26.

— Zaista — reče Albert — vi me zadivljujete obimnošću vašeg poznavanja stvari. Ali uzmite jednu cigaru!

— Ah, dragi vikonte, — reče Lisjen paleći jednu manilu na ružičastoj sveći u pozlaćenom svećnjaku i zavaljujući se na divan — ah, dragi vikonte, kako ste vi srećni što ne morate ništa da radite! Zbilja, vi i niste svesni svoje sreće!

— A šta biste vi činili, moj dragi umiritelju država, — prihvati Morserf s lakom ironijom — kad ne biste ništa radili? Kako! Vi koji ste lični sekretar jednog ministra, upućeni i u veliku evropsku političku igru i u sitne pariske spletke; vi koji imate da štitite kraljeve i još bolje od toga, da zaštićujete kraljice, da ujedinjujete stranke, da upravljate izborima; vi koji činite iz svoga kabineta svojim perom i telegrafom više nego što je Napoleon činio sa svojih bojišta mačem i svojim pobedama; vi koji imate dvadeset i pet hiljada franaka rente povrh plate; konja za koga vam je Šato-Reno nudio četiri stotine zlatnika i koga niste hteli prodati; krojača koji vam nikad nije načinio pogrešno nijedne pantalone; vi koji imate Operu, Džokej-klub i pozorište Varijete, i vi u svemu tome ne možete da nađete nešto što bi vas zabavilo? E, pa lepo! Onda ću vas ja zabaviti.

— A kako?

— Pribaviću vam jedno novo poznanstvo.

— S muškarcem ili sa ženom?

— S muškarcem.

— O, ja ih već poznajem sijaset!

— Ali ne poznajete nijednog kao što je onaj o kome vam govorim.

— Pa otkuda taj dolazi? Sa kraja sveta?

— Možda još izdalje.

— Ah, vraga! Nadam se da neće on da nam donese i ručak sa sobom?

— Ne, budite bez brige! Naš ručak se sprema u kujnama moje majke. Ali da niste gladni?

— Jesam, to priznajem, pa ma koliko da me je stid da to kažem. Ali sam sinoć večerao kod gospodina od Vilfora; a vi ste morali zapaziti, dragi prijatelju, da se vrlo rđavo večera kod svih sudskih lica. Pomislio bi čovek da ih stalno grize savest.

— Gle! Vi kudite tuđe večere; kao da se kod vaših ministara bolje večera!

— Da, ali mi barem ne pozivamo ugledne ličnosti; i kad ne bismo morali da pozivamo za svoju trpezu nekoliko prostaka koji ne znaju kako treba da misle, a naročito kako treba da glasaju, mi bismo se čuvali kao kuge da večeramo u svojoj kući, to mi možete verovati.

— Onda, dragi moj, uzmite još jednu čašu keresa i još jedan biskvit.

— Vrlo rado, jer je vaše špansko vino odlično. Eto vidite da smo bili potpuno u pravu što smo umirili tu zemlju.

— Jeste, ali don Karlos?

— Eh, don Karlos će piti bordovsko vino i kroz deset godina venčaćemo njegovog sina sa malom kraljicom.

— Što će vam doneti orden zlatnog runa, ako još budete u ministarstvu.

— Čini mi se, Alberte, da ste vi jutros izabrali način da me hranite dimom.

— Eh, pa to najbolje zavarava stomak, priznajte. Ali gle, baš sad čujem Bošanov glas u predsoblju, pa ćete se s njim prepirati, i tako će vam brzo proći vreme.

— O čemu prepirati?

— O novinama.

— Eh, dragi prijatelju, — reče Lisjen s najdubljim prezirom — zar ja čitam novine!

— Baš zato ćete se prepirati mnogo žešće.

— Gospodin Bošan! — prijavi sobar.

— Uđite, uđite, vi strašni pišče! — reče Albert ustajući i polazeći u susret mladiću. — Pogledajte, evo Debreja koji vas se gnuša iako ne čita ono što vi pišete, bar kako on kaže.

— Sasvim je u pravu — reče Bošan. — Isto je to i sa mnom: ja ga kritikujem, a ne znam šta on radi. Dobar dan, odlikovani viteže!

— Gle, vi ste to već saznali! — odgovori lični sekretar rukujući se sa novinarem i osmehujući se.

— Pa razume se! — reče Bošan.

— A šta se o tome govori u društvu?

— U kome društvu? Postoje mnoga društva leta gospodnjeg 1838.

— Eh, pa u kritičarsko-političkom, u kome ste vi jedan od prvaka.

— Pa govori se da je to sasvim pravilno, i da vi sejete dosta crvenila, te nije čudo ako nikne i malo plavetnila.

— Gle, gle, ta vam je dobra! — reče Lisjen. — Zašto niste sa nama, dragi Bošane? Sa tom vašom oštroumnošću vi biste stekli ugled i bogatstvo za tri ili četiri godine.

— Pa ja zato i čekam samo jedno, pa da poslušam vaš savet: neku vladu koja bi bila sigurna da će se održati šest meseci. A sada samo još jednu reč, dragi Alberte, jer i onako treba da pustim jadnog Lisjena da odahne. Hoćemo li mi ručati ili večerati? Ja moram da odem do Skupštine. Kao što vidite, nije baš sve ružičasto u našem zanatu.

— Samo ćemo ručati; čekamo samo još dve ličnosti, pa ćemo sesti za sto čim one stignu.

— A kakve to ličnosti očekujete na ručku? — reče Bošan.

— Jednog plemića i jednog diplomatu — odgovori Albert.

— Onda će trebati dva nepuna sata za plemića i dva prepuna sata za diplomatu. Ja ću se vratiti, pri kraju ručka. Sačuvajte mi jagode, kafu d cigare. Poješću jednu krmenadlu u Skupštini.

— Ostavite se toga, Bošane, jer makar taj plemić bio i jedan Monmoransi, a diplomata Meternih, mi ćemo ručati tačno u deset i po časova; a dotle, ugledajte se na Debreja, pa probajte moj keres i moje biskvite.

— Pa dobro, neka bude, ostaću. Neophodno mi je potrebno da se ovog jutra razgalim.

— Eto ti sad vi ste isti kao Debrej. A međutim, čini mi se da kad je vlada tužna, trebalo bi da se opozicdja veseli.

— E, vidite, dragi prijatelju, stvar je u tome što vi ne znate kakve mi opasnosti prete. Trebalo bi da danas pre podne slušam govor gospodina Danglara u Skupštini, a večeras, na prijemu kod njegove žene, jednu tragediju nekog senatora. Neka đavo nosi ustavnu vladavinu! A kad smo mogli da biramo, bar kako se priča, zašto smo baš nju izabrali?

— Razumem vas; vama je potrebno da se snabdete veselošću

— Nemojte kuditi govore gospodina Danglara — reče Debrej.

— On glasa za vas, i opozicionar je.

— Pa zlo je baš u tome! Zato i očekujem da ga pošaljete da drži svoje govore u Senatu, te da mu se mogu smejati do mile volje.

— Dragi moj, — reče Albert Bošanu — vidi se jasno da su poslovi sa Španijom dovedeni u red, jer ste vi jutros užasno zajedljivi. Ali setite se da se po Parizu govori o mom venčanju sa gospođicom Evgenijom Danglar. Ja, dakle, ne mogu mirne duše da vas pustim da kudite rečitost čoveka koji treba da mi jednog dana kaže: "Gospodine vikonte, vama je poznato da ja dajem dva miliona miraza svojoj kćeri".

— Koješta! — reče Bošan. — Taj brak se neće nikad ostvariti. Kralj je mogao da ga načini baronom, pa će moći da ga načini i senatorom, ali neće od njega načiniti plemića, a grof od Morserfa je odveć ponosit aristokrata da bi pristao da se za dva bedna miliona orodi sa nižima od sebe. Vikont od Morserfa treba da se oženi samo nekom markizom.

— Dva miliona! Pa to je ipak lepa suma — prihvati Morserf.

— S tim se kapitalom može osnovati bulevarsko pozorište ili železnica od Botaničke bašte do Rapea.

— Pustite ga neka priča, Morserfe, — prihvati nemirno Debrej — i oženite se. Vi se ženite vrećom para, zar ne? E, pa onda, šta vas se tiče! Bolje je da na etiketi te vreće bude jedan grb manje, a jedna nula više. Vi imate na svom grbu sedam ptičica, pa ćete tri dati svojoj ženi, i opet će vam ostati četiri. To je jedna više nego što ih je ostalo gospodinu od Giza, koji umalo nije postao kralj Francuske i čiji je brat od strica bio nemački car.

— Bogme, čini mi se da ste u pravu, Lisjene, — odgovori rasejano Albert.

— Pa razume se da je tako! Uostalom, svaki milioner je plemić poput nezakonitog deteta, a to će reći da može to postati.

— Ćut, ne govorite tako, Debreje, — odgovori smejući se Bošan — jer evo Šato-Renoa, koji će vas, da bi vas izlečio od vaše manije za paradoksima, proburaziti mačem Renoa od Montobana, svog pretka.

— Onda bi učinio nešto što ne priliči plemiću, — odgovori Lisjen — jer ja sam prostog porekla, sasvim prostog.

— Eto ti sad! — uzviknu Bošan. — Evo gde vlada peva Beranžeove pesme! Pa šta će onda s nama biti, bože blagi?

— Gospodin od Šato-Renoa! Gospodin Maksimilijan Morel! — reče sobar, prijavljujući dva nova gosta.

— Onda smo svi na broju, — reče Bošan — pa ćemo početi ručak; jer, ako se ne varam, vi ste očekivali još samo dve ličnosti, Alberte?

— Morel! — promrmlja Albert iznenađeno! — Morel! Ko li je to sad?

Ali pre nego što je dovrši, gospodin od Šato-Renoa, lep mlad čovek od trideset godina, plemić od glave do pete, a to će reći sa likom jednoga Giša i duhovitošću jednog Mortmara, uhvati Alberta za ruku, pa mu reče.

— Dopustite mi, dragi moj, da vam predstavdm gospodina Morela, mog prijatelja i povrh toga i mog spasioca. Uostalom, njegov izgled govori dosta dobro u njegovu korist. Pozdravite mog junaka vikonte.

I on se skloni da otkrije tog visokog i naočitog mladića široka čela, oštra pogleda i crnih brkova, koga se naši čitaoci sećaju da su videli u Marselju, u jednoj prilici dovoljno uzbudljivoj da ga verovatno još nisu zaboravili. Raskošna uniforma, pola francuska pola istočnjačka, koja mu je divno stajala, isticala je njegove široke grudi, ukrašene ordenom Legije časti, i njegov odvažno ispršeni stas. Mladi oficir se pokloni učtivo i otmeno. Svaki Morelov pokret bio je lep, jer je bio snažan.

— Gospodine, — reče Albert sa ljubaznošću učtivošću — gospodin baron od Šato-Renoa znao je unapred koliku će mi radost pričiniti što me upoznaje s vama. Vi ste njegov prijatelj, pa budite i naš.

— Vrlo dobro — reče Šato-Reno — i poželite dragi vikonte, da kad zatreba, učini za vas ono što je učinio za mene.

— A šta je to učinio? — zapita Albert.

— O, — reče Morel — ne vredi o tome ni govoriti, i gospodin preteruje!

— Kako, — reče Šato-Reno — ne vredi o tome ni govoriti! Život ne zaslužuje da se o njemu govori!… Zaista, suviše je velika filozofija to što vi kažete, dragi gospodine Morele… To može da važi za vas koji svakog dana izlažete opasnosti svoj život, ali za mene koji sam ga izložio jedanput, i to slučajno…

— Iz svega ovoga ja vidim sasvim jasno samo to, barone, da vam je gospoddn kapetan Morel spasao život.

— O, bože moj, jeste, samo to! — prihvati Šato-Reno.

— A u kojoj prilici? — zapita Bošan.

— Bošane, prijatelju, znajte da umirem od gladi — reče Debrej — pa se okanite pripovedanja!

— O, — reče Bošan — pa ja ne branim da sednemo za sto… Šato-Reno će nam to ispričati za stolom.

— Gospodo, — reče Morserf — imajte na umu da je tek deset i četvrt i da očekujemo još poslednjeg gosta.

— Ah, zbilja, jednog diplomatu — prihvati Debrej.

— Da li je diplomata ili je što drugo, ja o tome ništa ne znam; ali samo znam da sam mu ja bio poverio jedan zadatak koji je on svršio na toliko moje zadovoljstvo, da kad bih bio kralj, ja bih ga smesta odlikovao svim svojim ordenima, pa makar ja raspolagao i Zlatnim runom i Ordenom podvezice.

— Onda, pošto još nećemo sesti za sto, — reče Debrej — naspite sebi čašu keresa, kao što smo mi učinili, i ispričajte nam to, barone.

— Vi svi znate da mi je bilo palo na pamet da idem u Afriku.

— To je put kojim su vaši preci već jednom prošli, dragi moj Šato-Reno, — odgovori kavaljerski Morserf.

— Da, ali ja sumnjam da ste tamo pošli, kao što su oni učinili, zato da oslobodite Hristov grob.

— Imate pravo, Bošane, — reče mladi aristokrata. — Pošao sam prosto zato da pucam iz pištolja radi svog zadovoljstva. Dvoboj mi je odvratan, kao što znate, otkako su me dva svedoka, koje sam bio izabrao da stišaju jedan sukob, prijatelja… Eto. Onom jadnom Francu od Epineja, koga svi poznajete.

— Ah, da! Zbilja, — reče Debrej — tukli ste se pre nekog vremena u dvoboju… Radi čega ono beše?

— Vrag me odneo ako se sećam! — reče Šato-Reno. — Ali se sećam savršeno tačno da me je bilo stid da zanemarim talenat kao što je moj, pa sam hteo da isprobam na Arapima nove pištolje koje sam bio dobio na poklon. Zato sam se ukrcao za Oran; iz Orana sam došao do Konstantine i stigao tamo taman koliko da vidim dizanje opsade. Počeo sam se povlačiti kao i ostali. Punih četrdeset i osam sati podnosio sam dosta dobro kišu danju a sneg noću. Naposletku, trećeg jutra, moj konj uginu od hladnoće. Jadna životinja! Naviknut na ćebad i na štalsku peć… taj arapski konj se osetio pomalo u tuđoj klimi kad je naišao na deset stepeni hladnoće u arapskoj zemlji.

— Zato vi tražite da kupite mog engleskog konja — reče Debrej. — Mislite da će on bolje podnositi hladnoću nego vaš arapski.

— Varate se, jer sam se zarekao da se više nikad ne vratim u Afriku.

— Znači da ste se bili dobro uplašili? — zapita Bošan.

— Bogme, jesam; priznajem — odgovori Šato-Reno. — A imalo je i od čega! Moj konj je dakle, bio mrtav; ja sam se povlačio pešice; šest Arabljana dojuriše na konjima da mi odseku glavu. Oborih dvojicu sa dva metka iz puške, dvojicu sa dva pucnja iz pištolja, sa tačnim pogocima; ali su bila ostala još dvojica a ja sam bio obezoružan. Jedan me uhvati za kosu (i zato se sad kratko šišam, jer se ne zna šta se sve može dogoditi), a drugi mi podnese pod grlo svoj jatagan, i već sam osećao oštru hladnoću sečiva, kad ovaj gospodin koga vidite jurnu na njih, ubi onoga koji me je držao za kosu pucnjem iz pištolja, a sabljom rascepi glavu onome koji se spremao da me zakolje. Gospodin je bio postavio sebi zadatak da toga dana spase život nekom čoveku, slučaj je hteo da to budem ja. Kad budem bogat, naručiću da mi Klagman ili Maroketi izrade kip Slučaja.

— Jeste, — reče osmehujući se Morel — bio je tada peti septembar, a to će reći godišnjica dana kad je moj otac bio čudotvorno spasen; zato ja, koliko god je u mojoj moći, proslavljam svake godine taj dan nekim delom…

— Junačkim, zar ne? — prekide ga Šato-Reno. — Ukratko, ja sam bio taj izabranik, ali to nije sve. Pošto me je spasao sečiva, on me je spasao i hladnoće, jer mi je dao ne polovinu svoga ogrtača, kao što je činio sveti Martin, nego mi ga je dao celog; zatim i gladi, jer je podelio sa mnom… pogodite šta?

— Jednu pastetu iz Feliksove prodavnice? — zapita Bošan.

— Ne bogme, nego svog konja, od koga smo obojica pojeli po jedan komad mesa u slast; ali nije bilo lako.

— Jesti konjsko meso? — zapita smejući se Morserf.

— Ne, nego žrtvovati svoga konja — odgovori Šato-Reno.

— Zapitajte Debreja da li bi on žrtvovao svog engleskog konja za jednog nepoznatog čoveka?

— Za nepoznatog čoveka, ne — reče Debrej — ali za prijatelja, možda bih.

— Ja sam tada naslutio da ćete mi vi postati prijatelj, gospodine barone, — reče Morel. — Uostalom, ja sam već imao čast da vam kažem: bilo to junaštvo ili ne, žrtva ili ne, toga dana ja sam morao da prinesem nešto na žrtvu zloj sudbini da bih se odužio za onu milost koju nam je nekada ukazala dobra sudbina.

— Ovaj događaj što ga sad spominje gospodin Morel — nastavi Šato-Reno — to vam je jedan divan događaj koji će vam on ispričati jednoga dana kad se budete s njim bolje upoznali; a danas ćemo popuniti stomak, a ne pamćenje. U koliko sati ćete ručati, Alberte?

— U deset i po.

— Tačno? — zapita Debrej izvlačeći svoj časovnik.

— O, pa vi ćete mi valjda odobriti još pet minuta produženja života — reče Morserf — jer ja očekujem jednog spasioca.

— Čijeg?

— Pa mog, razume se! — odgovori Morserf. — Zar vi mislite da mene nije mogao neko da spase kao što se to dogodilo i nekom drugom, i da ne seku glave samo Arapi! Naš ručak je priređen u čast čovekoljublja, i mi ćemo imati za našim stolom, ja se bar nadam, dva dobrotvora čovečanstva.

— Pa kako ćemo onda — reče Debrej — kad postoji samo jedna Montijonova nagrada?

— Pa eto! Daćemo je nekome koji nije učinio ništa da bi je zaslužio — reče Bošan. — Tako se obično Akademija izvlači iz neprilike.

— A otkuda on dolazi? — zapita Debrej. — Oprostite mi što zapitkujem; ja znam da ste vi na ovo pitanje već odgovorili, ali prilično nejasno, te se usuđujem da ga ponovo postavim.

— Zaista, — reče Albert — ja o tome nemam pojma. Kada sam ga pre tri meseca pozvao, on je bio u Rimu; ali ko bi mogao reći kuda je on otada pa dosad sve putovao!

— A verujete li vi da je on sposoban da bude tačan? — zapita Debrej.

— Ja verujem da je on sposoban za sve — odgovori Morserf.

— Obratite pažnju na to da nam, pored onih pet minuta produženja života, ostaje još samo deset minuta.

— E, onda ću ih iskoristiti da vam kažem nekoliko reči o tome mom gostu.

— Izvinite, — reče Bošan — ima li građe za jedan podlistak u tome što ćete nam sad ispričati?

— Ima, još kako, — reče Morserf — i to veoma zanimljive.

— Onda govorite, jer ja vidim da neću otići u Skupštinu, pa treba da bar naknadim štetu.

— Ja sam bio u Rimu za vreme prošlog karnevala.

— To znam — reče Bošan.

— Jeste, ali ne znate da su me ugrabili razbojnici.

— Nema više razbojnika — reče Debrej.

— Ima ih, te još kako, i to ih ima groznih, a to će reći divnih, jer su mi se učinili toliko lepi da se čovek uplaši.

— Hajde, dragi Alberte, — reče Debrej — priznajte da je vaš kuvar u zadocnjenju, da ostrige još nisu stigle iz Marena ili iz Ostenda, i da, poput gospođe od Mentnona, hoćete da jelo zamenite pričom. Recite to, dragi moj, jer mi smo prilično lepo vaspitani, pa ćemo vam oprostiti i slušaćemo vašu pripovetku, pa ma koliko izgledalo da će biti neverovatna.

— A ja vam tvrdim da je ona, ma koliko neverovatna, istinita od početka do kraja. Razbojnici su me, dakle, zarobili i odveli na jedno veoma tužno mesto koje se zove Katakombe svetog Sebastijana.

— Ja ga znam — reče Šato-Reno. — Umalo da nisam tamo dobio groznicu.

— A ja sam učinio nešto bolje od toga, — reče Morserf — ja sam je stvarno imao. Kazali su mi da sam zarobljenik, ali da se mogu otkupiti za bednu sumicu od četiri hiljade bednih rimskih talira, što znači dvadeset i šest hiljada franaka. Na nesreću, ja nisam imao više od hiljadu i pet stotina, jer sam bio pri kraju svog putovanja, a moj kredit je bio iscrpen. Napisao sam pismo Francu. Ah, zbilja! Eto, i Franc je bio u to umešan, pa ga možete pitati da li lažem ma i za jednu zapetu. Napisao sam Francu da ako ne stigne do šest sati ujutru sa četiri hiljade talira, ja ću se u šest sati i deset minuta pridružiti blaženim svecima i slavnim mučenicima u društvu kojih sam imao čast da se nalazim. A gospodin Luiđi Vampa — to je ime moga harambaše — održao bi najsavesnije, to vas molim da mi verujete, reč koju mi je bio zadao.

— Ali Franc je stigao sa četiri hiljade talira? — reče Šato-Reno. — Šta vraga! Lako je naći četiri hiljade talira kad se neko zove Franc od Epineja ili Albert od Morserfa.

— Nije; on je prosto naprosto došao sa gostom o kome sam vam govorio i koga se nadam da ću vam predstaviti.

— Gle, pa taj gospodin je neki Herkul koji ubija Kakusa, neki Persej koji oslobađa Andromedu?

— Ne; to je čovek približno moga rasta.

— Naoružan do zuba?

— Nije imao pri sebi ni iglu za pletenje.

— Ali je pregovarao o vašem otkupu?

— Rekao je nekoliko reči harambaši i ja sam bio oslobođen.

— I čak su mu se izvinili što su te zarobili? — reče Bošan.

— Tačno — reče Morserf.

— Gle, pa taj čovek je bio Ariosto?

— Nije; to je prosto bio grof od Monte Krista.

— Ne postoji ime grof od Monte Krista — reče Debrej.

— Ja u to ne verujem — dodade Šato-Reno hladnokrvno kao čovek koji zna uprste spisak evropskih plemića. — Ko je ikada čuo da postoji nekakav grof od Monte Krista?

— Možda on dolazi iz svete zemlje — reče Bošan. — Možda je neko od njegovih predaka bio gospodar Golgote, kao Mortmari Mrtvog mora.

— Oprostite, — reče Maksimilijan — ali mi se čini da ću vas izvući iz neprilike, gospodo. Monte Kristo je jedno ostrvce o kome sam često slušao da govore mornari koji su bili u službi moga oca; to je zrno peska usred Sredozemnog mora, jedan atom u beskonačnosti.

— To je savršeno tačno, gospodine, — reče Albert. — E, vidite, gospodar i vladar tog zrna peska, toga atoma je onaj o kome vam govorim. Izgleda da je kupio grofovsku titulu negde u Toskani.

— Znači da je bogat, taj vaš grof?

— Bogme, ja verujem da jeste.

— To mora da pada u oči, čini mi se?

— Tu se varate, Debreje.

— Ja vas više ne razumem.

— Jeste li čitali Hiljadu i jednu noć?

— Koješta! Krasno pitanje!

— E, pa lepo! Zar možete znati da li su ljudi o kojima se tamo govori bogati ili siromašni; da li njihova zrna pšenice nisu možda rubini ili dijamanti? Oni izgledaju kao bedni ribari, zar ne? Vi ih smatrate da su to, a odjednom vam oni otvaraju nekakvu tajanstvenu pećinu, gde nalazite blago da kupite Indiju.

— Pa onda?

— Pa onda, moj grof od Monte Krista je jedan od tih ribara. On čak ima i jedno ime iz tih priča; zove se Sindbad Moreplovac i ima jednu pećinu punu zlata.

— I vi ste videli tu pećinu, Morserfe? — zapita Bošan.

— Nisam ja, nego Franc. Ali, pst! Ne treba o tome reči ni jednu reč pred njim. Franc je u nju sišao zavezanih očiju, a služili su ga mutavci i žene prema kojima je, kako izgleda, Kleopatra samo obična hetera. Samo, što se tiče žena, tu on nije baš siguran, jer su one ušle tek pošto je jeo hašiša, te može lako biti da je ono što je on smatrao da su žene bio samo kadril statua.

Mladići pogledaše Morserfa pogledom koji kao da je hteo da kaže:

— Šta je sad, dragi moj? Jeste li vi poludeli, ili se šegačite s nama?

— Zbilja, —reče Morel zamišljeno — ja sam čuo jednog starog mornara po imenu Penlona koji je pričao nešto slično ovome što kaže gospodin od Morserfa.

— Ah, — reče Albert — prava je sreća što mi je gospodin Morel pritekao u pomoć! Nije vam baš milo, zar ne, što je ovako ubacio jedno klube konca u moj lavirint?

— Oprostite, dragi prijatelju, — reče Debrej — ali vi nam pričate tako neverovatne stvari…

— Eh, vraga! To vam se tako čini zato što vam vaši ambasadori i konzuli ne govore o tome; oni za to nemaju vremena, jer im je preče da kinje svoje sunarodnike koji putuju.

— Eto ti sad! Počeli ste da se žestite i da napadate naše jadne izaslanike. O bože moj! Pa čime biste vi hteli da vas oni pomažu? Skupština im svakog dana potkresuje prinadležnosti, tako da se više niko ne prima te službe. Hoćete li da budete ambasador, Alberte? Učiniću da vas postave u Carigradu.

— Nikako! Pa da mi sultan, posle prve prilike u kojoj bih ispoljio svoju naklonost prema Mehmed-Aliji, pošalje gajtan, i da me moji sekretari njim zadave.

— Eto, vidite! — reče Debrej.

— Jeste, ali sve to ne smeta mome grofu od Monte Krista da postoji!

— Bože moj! Pa i ceo svet postoji; čudna mi čuda!

— Ceo svet postoji, nesumnjivo, ali ne na isti način. Ceo svet nema crne robove, kneževske zbirke slika, oružja kao u saraju, konje od šest hiljada franaka grlo, pa grčke milosnice!

— Jeste li vi videli tu grčku milosnicu?

— Jesam, i video i čuo. Video u pozorištu Vale, a čuo jednoga dana kad sam bio na ručku kod grofa.

— Pa zar jede taj vaš neobični čovek?

— Bogme ako i jede, to je toliko malo da ne vredi o tome ni govoriti.

— Videćete da je to neki vampir.

— Smejte se ako vam je volja. To je bilo mišljenje grofice Đ… , koja je, kao što znate, poznavala lorda Rutvena.

— Ah, divota! — reče Bošan. — Evo za čoveka koji nije novinar nešto što odgovara čuvenoj morskoj zmiji iz Konstutisionela. Vampir, pa to je nešto savršeno!

— Žućkaste oči čija se zenica skuplja i širi po volji, — reče Debrej — ugao lica širok, čelo veličanstveno, boja lica bledomodra, brada crna, zubi beli i oštri, učtivost ista takva.

— E, vidite, to je sve tačno, Lisijene, — reče Morserf — i taj vaš opis je u crtu podudaran. Jeste, učtivost oštra i prodirna. Taj čovek mi je više puta izazvao jezu; tako jednoga dana, kad smo zajedno posmatrali jedno pogubljenje, pomislio sam da će mi pozliti, i to više stoga što sam ga gledao i slušao kako hladno govori o svakojakim pogubljenjima na svetu, nego što sam gledao kako dželat vrši svoj posao i čuo krike osuđenika.

— Da vas nije vodio malo u ruševine Koloseuma da vam siše krv, Morserfe? — zapita Bošan.

— Ili, pošto vas je oslobodio ropstva, da vas nije naterao da potpišete neki pergament crven kao vatra, kojim mu ustupate svoju dušu kao što je Isaija ustupio svoje pravo prvenstva?

— Rugajte se, rugajte se koliko god hoćete, gospodo! — reče Morserf malo žacnut. — Kad posmatram vas, krasne Parižane, stalne posetioce Ganskog bulevara i šetače Bulonjske šume, pa se setim toga čoveka, onda mi se čini da nismo istoga soja.

— Ja se dičim zbog toga! — reče Bošan.

— Ipak, ostaje to — dodade Šato-Reno — da je vaš grof od Monte Krista otmen čovek u časovima dokolice, izuzev kad šuruje sa italijanskim razbojnicima.

— Eh, ne postoje italijanski razbojnici! — reče Debrej.

— Ne postoje vampiri! — dodade Bošan.

— Ne postoji grof od Monte Krista — dodade Debrej.

— Evo, dragi Alberte, već iskucava deset i po časova.

— Priznajte da je to bio samo vaš ružan san i pođimo da ručamo — reče Bošan.

Ali zvuk zidnog časovnika još ne beše zamro, kad se vrata otvoriše i Žermen objavi:

— Njegova preuzvišenost grof od Monte Krista!

Svi slušaoci i nehotično se trgoše, te tako odadoše zabrinutost koju je Morserfova priča unela u njihove duše. Ni sam Albert nije se mogao odbraniti od izvesnog naglog uzbuđenja.

Niko nije bio čuo ni kola na ulici, ni korake u predsoblju; i sama vrata otvorila su se nečujno.

Grof se pojavi na pragu, odeven sasvim jednostavno, ali i najveći kicoš ne bi mogao ništa da zameri njegovom odelu. Sve je bilo izvanredno ukusno, sve je bilo nabavljeno u najotmenijim prodavnicama, odelo, šešir i rublje.

Izgledalo je da ima jedva trideset i pet godina, i ono što je najviše iznenadilo svakoga bila je njegova potpuna sličnost sa opisom koji je o njemu dao Debrej.

Grof pođe osmehujući se ka sredini salona i priđe pravo Albertu, koji mu je išao u susret pružajući mu usrdno ruku.

— Tačnost je učtivost kraljeva, — reče Monte Kristo — kako je, čini mi se, tvrdio jedan od naših vladara. Ali ma koliko se putnici iskreno trudili, njihova tačnost nije uvek slika njihove učtivosti. Međutim, ja se nadam, dragi moj vikonte, da ćete me izviniti, s obzirom na moju dobru volju, za ova dva do tri sekunda koliko sam, čini mi se, zadocnio da se pojavim na zakazanom sastanku. Pet stotina milja ne mogu se preći bez izvesnih nezgoda, a naročito u Francuskoj, gde je, izgleda, zabranjeno tući kočijaše.

— Gospodine grofe, — odgovori Albert — ja sam baš sad govorio o vašoj poseti nekolicini svojih prijatelja koje sam sazvao u vezi sa obećanjem koje ste mi izvoleli dati, i koje imam čast da vam predstavim. To su gospoda: grof od Šato-Renoa, čije plemstvo potiče iz vremena dvanaestorice perova i čiji su preci imali svoje mesto za Okruglim stolom; gospodin Lisjen Debrej, lični sekretar ministra unutrašnjih poslova; gospodin Bošan, opasan novinar, strah i trepet za francusku vladu, ali o kome i pored sve njegove slave u našoj zemlji, niste nikad čuli da se govori u Italiji, pošto njegov list tamo ne ulazi; i najzad, gospodin Maksimilijan Morel, kapetan alžirske konjice.

Pri pomenu ovoga imena grof, koji se dotada klanjao učtivo ali hladno i ravnodušno kao pravi Englez, pođe i nehotično korak unapred, a lako rumenilo prelete kao munja preko njegovih bledih obraza.

— Gospodin nosi uniformu novih francuskih pobednika — reče on. — To je lepa uniforma.

Ne bi se moglo reći od kakvog je osećanja tako duboko uzdrhtao grofov glas i zasijale, kao protiv njegove volje, njegove tako plave, tako mirne i tako bistre oči, kad nije imao nikakvog razloga da to osećanje prikriva.

— Vi niste nikada dosad videli naše afričke vojnike, gospodine? — reče Albert.

— Nikada — odgovori grof, pribravši se potpuno.

— E, vidite, gospodine, pod tom uniformom kuca jedno od najhrabrijih i najplemenitijih srca naše vojske.

— O, gospodine vikonte! — prekide ga Morel.

— Pustite me da govorim, kapetane… I mi smo maločas saznali — nastavi Albert — za jedan njegov tako junački podvig, pa iako sam ga danas video prvi put, ja ga molim za odobrenje da vam ga predstavim kao svog prijatelja.

I pri ovim rečima opet se mogao zapaziti na Monte Kristu onaj čudni ukočeni pogled, ono kratkotrajno rumenilo i lako treptanje koje je pokazivalo da je uzbuđen.

— Ah, gospodin je plemenita srca; — reče grof — utoliko bolje!

Ovaj uzvik, koji je odgovarao više grofovoj potajnoj misli nego onome što je rekao Albert, iznenadi sve prisutne, a naročito Morela, koji pogleda začuđeno u Monte Krista. Ali je to bilo izrečeno tako blagim i prijatnim glasom, da ma koliko da je taj uzvik bio čudan, čovek se nije mogao zbog toga naljutiti.

— A zašto bi on u to mogao i da posumnja? — reče Bošan Šato-Renou.

— Zaista, — odgovori ovaj, pošto je kao iskusan društveni čovek i oštar aristokratski posmatrač prozreo u Monte Kristu sve što se u njemu moglo nazreti — zaista nas Albert nije prevario, i grof je čudnovata osoba. Šta vi na to kažete, Morele?

— Zaista, — odgovori Morel — pogled mu je otvoren i glas prijatan, te mi se stoga sviđa i pored one čudne napomene o meni.

— Gospodo, — reče Albert — Žermen mi javlja da je ručak spreman. Dragi grofe, dopustite mi da vam pokažem put.

Pređoše ćutke u trpezariju. Svaki zauze svoje mesto.

— Gospodo, — reče grof sedajući — dopustite mi jedno priznanje koje će mi služiti kao izvinjenje za sve neprilične postupke koje ću možda učiniti, jer sam ja tuđinac, i to toliko tuđinac da sada prvi put dolazim u Pariz. Francuski život mi je, dakle, potpuno nepoznat, a ja sam dosad živeo samo istočnjačkim životom, koji je u punoj suprotnosti sa dobrim pariskim običajima. Molim vas, dakle, da me izvinite ako nađete u meni nešto odveć tursko, odveć napuljsko i odveć arapsko. A sad, gospodo, ručajmo.

— Kako on sve to reče! — prošapta Bošan. — To je zaista pravi plemić.

— Pravi plemić — dodade Debrej.

— Pravi belosvetski plemić, gospodine Debreje, — reče Šato-Reno.

2. RUČAK

Grof je, kao što se sećamo, bio gost koji je malo jeo. Albert to spomenu izražavajući svoju bojazan da se pariski život još u samom početku možda neće svideti putniku u svom najmaterijalnijem ali istovremeno i najpotrebnijem obliku.

— Dragi grofe, — reče on — ja se, kao što vidite, plašim da vam se kujna ulice Helder neće možda svideti kao kujna na Španskom trgu. Trebalo je da vas zapitam šta vam je po volji i da naredim da se pripremi nekoliko jela po vašoj želji.

— Kad biste me bolje poznavali, gospodine, — odgovori grof osmehujući se — vas ne bi morila briga koje skoro treba da se stidi putnik kao što sam ja, koji sam se hranio i makaronima i Napulju, i polentom u Milanu, i ola-podridom u Valenciji, i pilavom u Carigradu, i karikom u Indiji, i lastinim gnezdima u Kini. Ne postoji neka naročita kujna za jednog kosmopolita kao što sam ja. Ja jedem sve gde se god zateknem, samo ja jedem malo; a baš danas, kad mi zamerate zbog moje umerenosti, ovo je dan kada sam pri apetitu, jer od juče ujutru nisam ništa okusio.

— Kako, od juče ujutru! — uzviknuše gosti. — Niste jeli već dvadeset i četiri sata?

— Nisam, — odgovori Monte Kristo — morao sam da skrenem sa svog puta i da se nešto obavestim u okolini Nima, te sam malo zakasnio, pa nisam hteo da se zaustavljam.

— I jeli ste u svojim kolima? — zapita Morserf.

— Ne; spavao sam, kao što ponekad činim kad mi je dosadno a nemam hrabrosti da se razonodim, ili kad sam gladan a mrzi me da jedem.

— Pa to znači da vi zapovedate snu, gospodine? — zapita Morel.

— Skoro tako.

— Imate neki naročiti način za to?

— Nepogrešiv.

— Eto, to bi bilo odlično za nas Afrikance, koji nemamo uvek šta da jedemo i retko kad šta da pijemo — reče Morel.

— Da — reče Monte Kristo. — Na žalost, moj način je odličan za čoveka koji živi sasvim izuzetnim životom kao ja, ali bi bio veoma opasan kad bi se primenio na neku vojsku, jer se ona ne bi probudila kada bi to zatrebalo.

— A može li se znati koji je to način? ;— zapita Debrej.

— O, bože moj, pa da, — reče Monte Kristo — ja to ne tajim; to je mešavina odličnog opijuma, koji sam lično otišao da nabavim u Kantonu da bih bio siguran da će biti čist, i najboljeg hašiša koji se bere na Istoku, a to će reći između Tigra i Eufrata; ta se dva sastojka spoje u podjednakim delovima, pa se od toga načine kao neke pilule, koje se progutaju u trenutku kad nam to zatreba. Posle deset minuta dejstvo počinje. Zapitajte gospodina barona Franca od Epineja; čini mi se da je on to oprobao jednoga dana.

— Jeste, — odgovori Morserf — on mi je o tome nešto pričao i čak mu je ostala veoma lepa uspomena nato.

— Ali, — reče Bošan, koji je kao novinar bio veoma nepoverljiv — znači da vi uvek nosite tu drogu sa sobom?

— Uvek — odgovori Monte Kristo.

— Da li ne bi bilo neprilično ako bih vas zamolio da vidim te dragocene pilule? — nastavi Bošan, nadajući se da će naterati tog tuđinca da prizna da ih nema.

— Ne bi, gospodine — odgovori grof.

I on izvuče iz džepa jednu divnu kutijicu za bombone, izdubljenu u jednom jedinom smaragdu, i zatvorenu zlatnim zavrtnjem, koji kad se odvrti, otvara prolaz jednoj kuglici zelenkaste boje velikoj koliko zrno graška. Ta je kuglica imala opor i oštar miris; bilo ih je četiri do pet u smaragdu, u kome je moglo da ih stane dvanaestak. Gosti su dodavali kutijicu jedan drugome sve dok nije obišla oko stola, ali i mnogo više da bi razgledali taj divni smaragd nego da bi omirisali pilule.

— I tu poslasticu priprema vam vaš kuvar? — zapita Bošan.

— Nikako, gospodine — reče Monte Kristo. — Ja ne predajem tako lako svoja stvarna uživanja na milost nedostojnin rukama. Ja sam dosta dobar hemičar, te pripremam sam lično svoje pilule.

— Ovo je prekrasan smaragd i najveći od svih koje sam ikad video, iako moja majka ima nekoliko veoma lepih nakita — reče Šato-Reno.

— Imao sam tri podjednaka smaragda, — nastavi Monte Kristo — jedan sam dao Sultanu, koji je dao da mu se uglavi u sablju; drugi našem svetom ocu papi, koji ga je dao da se umetne u njegovu krunu naspram drugog jednog smaragda skoro isto takvog, ali ipak manje lepog, koji je car Napoleon poklonio njegovom prethodniku Piju VII; a treći sam zadržao sebi i dao sam da se izdubi, usled čega mu je smanjena vrednost na polovinu, ali je na taj način postao pogodniji za moju upotrebu.

Svi su gledali začuđeno u Monte Krista; on je govorio tako prirodno da se jasno videlo da govori istinu ili da je lud. Međutim, to što je ovaj smaragd ostao kod njega, nagonilo ih je da se prirodno priklone onoj prvoj pretpostavci.

— A šta su vam dala ta dva vladara u naknadu za taj veličanstveni dar? — zapita Debrej.

— Sultan mi je darovao slobodu jedne žene, — odgovori grof — a naš sveti otac papa život jednog čoveka. I tako sam ja jedanput u svom životu bio isto toliko moćan kao da sam božjom milošću rođen da sedim na prestolu.

— I vi ste oslobodili Pepina, zar ne? — uzviknu Morserf. — Na njega ste primenili to svoje pravo pomilovanja?

— Možda — reče Monte Kristo osmehujući se.

— Gospodine grofe, vi ne možete zamisliti koliko se radujem što vas čujem da tako govorite! — reče Morserf. — Ja sam vas već unapred opisao svojim prijateljima kao čoveka iz bajke, kao nekog čarobnjaka iz Hiljadu i jedne noći, kao nekog srednjovekovnog vrača; ali su Parižani toliko oštroumni u paradoksima, da oni smatraju za izmišljotine čak i najneospornije istine, kad se te istine ne podudaraju u svemu sa njihovim načinom života. Eto, na primer, Debrej čita, a Bošan piše u novinama svakog dana kako je iznenada napadnut i opljačkan na bulevaru neki član Džokej kluba; kako su ubijena četiri lica u ulici Sen-Deni ili u predgrađu Sen-Žermen; kako je uhapšeno deset, petnaest, dvadeset lopova bilo u nekoj kafani na bulevaru Tampl, bilo u Julijanovim Termama, a odriču da postoje razbojnici u ritovima kraj morske obale u okolini Rima ili u Pontijskim močvarama. Molim vas, recite im onda vi lično, gospodine grofe, da su mene bili zarobili razbojnici, i da bih ja, bez vašeg plemenitog zalaganja, vrlo verovatno i danas čekao na uskrsnuće mrtvih u Katakombama svetog Sebastijana, umesto što sam im priredio ručak u mojoj bednoj kućici u ulici Helder.

— Eh, — reče Monte Kristo — pa vi ste mi obećali da mi nikad nećete spomenuti tu sitnicu!

— Nisam ja to obećao, gospodine grofe! — uzviknu Morserf. — To je bio neko drugi kome ste možda učinili istu uslugu kao meni i koga ste verovatno pobrkali sa mnom. Naprotiv, govorimo o tome, molim vas; jer ako se odlučite da govorite o tome događaju, možda ćete mi ne samo ponoviti ono što ja već znam, nego još i mnogo štošta što ne znam.

— Ali čini mi se — reče grof osmehujući se — da ste vi u čitavom tom događaju odigrali dosta važnu ulogu, pa znate isto tako dobro kao i ja šta se tada dogodilo.

— Hoćete li mi obećati, ako ja kažem sve što znam, — reče Morserf — da ćete vi posle toga kazati sve što ja ne znam?

— To je sasvim pravično — odgovori Monte Kristo.

— E, pa lepo, — nastavi Morserf — makar moj ponos zbog toga i patio, priznajem da sam tri dana verovao da me je istinski začikavala jedna maska za koju sam mislio da je potomak Tulija ili Popeja, dok me je prosto naprosto začikavala jedna italijanska seljanka; i obratite pažnju da ja kažem italijanska seljanka umesto da kažem seljanka. Ja još znam i to da sam kao pravi glupak, još gluplji nego dotada, pobrkao tu seljanku sa jednim mladićem razbojnikom od petnaest do šesnaest godina, golobradim mladićem vitka struka, koji mi je, u trenutku kada sam se osmelio da čak spustim jedan poljubac na njegovo čedno rame, podneo pištolj pod grlo, pa me je uz pripomoć sedmorice svojih drugova odveo, ili bolje reći odvukao, duboko u Katakombe svetog Sebastijana, gde sam zatekao jednog zaista načitanog razbojničkog vođu, koji je čitao Cezarove Komentare i koji je izvoleo prekinuti svoje čitanje da bi mi rekao: ako sutradan ujutru do šest časova ne budem isplatio četiri hiljade talira njegovoj kasi, da ću sutradan u šest časova i četvrt potpuno prestati da postojim. Postoji o tome jedno pismo, i ono je kod Franca, sa mojim potpisom i jednim dopisanim dodatkom uvaženog Luiđija Vampe. Ako sumnjate, napisaću Francu, koji će overiti kod državnih vlasti naše potpise. Eto, to ja znam. A sad, ono što ne znam, to je: kako ste vi, gospodine grofe, uspeli da ulijete toliko poštovanje rimskim razbojnicima, koji malo što poštuju. Priznajem vam da smo Franc i ja bili zadivljeni.

— Ništa prostije, gospodine — odgovori grof. — Ja sam poznavao čuvenog Vampu već deset godina. Kad je bio sasvim mlad i dok je još bio pastir, ja sam mu jednog dana dao nekakav zlatan novac, ne sećam se više kakav, zato što mi je pokazao put, a on, da mi ne bi ostao dužan, poklonio mi je jednu kamu čiji je držak on sam izvajao, i koju ste verovatno videli u mojoj zbirci oružja. Kasnije, bilo da je on zaboravio ovu izmenu poklona koja je trebalo da održi prijateljstvo među nama, bilo da me nije poznavao, tek, on je pokušao da me uhvati, ali sam, naprotiv ja njega uhvatio sa dvanaestoricom njegovih ljudi. Mogao sam da ga predam rimskom sudu, koji brzo svršava stvari i koji bi se njemu za ljubav još više požurio, ali nisam to učinio. Pustio sam i njega i njegove ljude.

— Pod uslovom da više ne greše — reče novinar smejući se. — Milo mi je što vidim da su tačno održali svoju reč.

— Ne, gospodine, — odgovori Monte Kristo — nego samo pod uslovom da uvek poštuju mene i moje ljude. Možda će vam se učiniti čudno ovo što ću vam sad kazati, vama gospodo socijalisti, naprednjaci, humanisti; ali ja se nikad ne brinem o svome bližnjem, nikad ne pokušavam da štitim društvenu zajednicu koja mene ne štiti, pa ću čak reći i nešto više, koja se velikodušno brine o meni kad treba da mi naškodi; pa i onda kad ih ne cenim i kad se ne mešam u njihove poslove, i onda su društvo i moji bližnji moji dužnici.

— Hvala bogu! — uzviknu Šato-Reno. — Evo prvog hrabrog čoveka koga čujem da otvoreno i grubo propoveda sebičnost. To je vrlo lepo! Bravo, gospodine grofe!

— To je bar iskreno — reče Morel. — Ali ja verujem da se gospodin grof nije pokajao što je bar jedanput odstupio od načela koje nam je, međutim, izložio tako odlučno.

— Kako sam ja to odstupio od tih načela, gospodine? — zapita Monte Kristo, koji se nije mogao uzdržati da ne posmatra Maksimilijana tako pažljivo da je taj odvažni mladić nekoliko puta oborio oči pred sjajnim i bistrim grofovim pogledom.

— Pa ja mislim — odgovori Morel — da ste vi, oslobađajući gospodina od Morserfa, koga niste poznavali, učinili uslugu svome bližnjem i celoj ljudskoj zajednici.

— Čiji je on najlepši ukras — reče ozbiljno Bošan ispraznivši odjednom čašu šampanjca.

— Gospodine grofe, — uzviknu Morserf — sad su vam doskočili logičnim zaključcima, i to vama, jednom od najsposobnijih logičara koje poznajem; i videćete da ćemo vam malo posle jasno dokazati da ne samo da niste sebični, nego ste, naprotiv, čovekoljubivi. Eh, gospodine grofe! Vi tvrdite da ste istočnjak, Levantinac, Malajac, Indijanac, Kinez, divljak; porodično ime vam je Monte Kristo, a kršteno Sindbad Moreplovac, a evo, čim ste stupili u Pariz, vi ste već nesvesno stekli najveću vrlinu ili najveću manu naših nastranih Parižana, a to će reći da ste prigrabili poroke kojih nemate, a prikrivate vrline koje imate!

— Dragi vikonte, — reče Monte Kristo — ja ne vidim u svemu što sam rekao ili učinio ni jednu jedinu reč kojom bih zasluživao od vas i od ove gospode tobožnju pohvalu koju sam sad dobio. Vi za mene niste bili stranac, jer sam vas poznavao, jer sam vam ustupio dve sobe, jer ste bili kod mene na ručku, jer sam vam ponudio jedna od mojih kola, jer smo zajedno posmatrali maske kako prolaze ulicom Korzo, i jer smo gledali sa jednog prozora na Narodnom trgu ono pogubljenje koje vas je toliko uzbudilo da vam umalo nije pozlilo. Prema tome, ja pitam svu ovu gospodu, da li sam mogao da ostavim svoga gosta u rukama onih užasnih razbojnika, kako ih vi nazivate? Uostalom, vi znate da sam ja, kad sam vas spasao, imao jednu potajnu misao, a to je: da iskoristim vaše usluge kako bih bio primljen u pariske salone kad budem došao da posetim Francusku. Neko vreme mogli ste da smatrate tu moju odluku kao nestalnu i prolaznu nameru; ali danas vidite da je to prava stvarnost, kojoj se morate pokoriti ako nećete da izneverite svoju reč.

— I ja ću je izdržati, — reče Morserf — ali se bojim da ne budete jako razočarani, dragi grofe, vi koji ste naviknuti na brežuljkaste predele, na živopisne događaje, na vilinske vidike. Kod nas nema ni najmanjeg događajčića sličnog onome na koje vas je vaš burni život navikao. Naš Čimborazo, to je Monmartr; naši Himalaji, to je brdo Valerijen; naša Velika pustinja, to je Grenelska ravnica, pa čak i tamo se buše arterski bunari da bi karavani našli vode. Mi imamo lopova, pa čak i mnogo, iako ih nemamo onoliko koliko se priča, ali se ti lopovi plaše beskrajno više i najmanjeg policijskog agenta nego i najvećeg vlastelina; najzad, Francuska je tako prozaična, a Pariz toliko prosvećen, da nećete naći u naših osamdeset i pet okruga — ja kažem osamdeset i pet okruga, jer razume se da Korziku izuzimam od Francuske — ni najmanju planinu na kojoj ne bi bilo telegrafa, niti i najmanju malo mračniju pećinu u koju neki policijski komesar nije naredio da se postavi gasno osvetljenje. Ima, dakle, samo jedna usluga koju vam mogu učiniti, dragi grofe, i za nju vam se ja stavljam na raspoloženje: da vas predstavim svuda, ili da zamolim svoje prijatelje da vas oni predstave, to možete biti sigurni. Uostalom, za to vam nije niko potreban, jer sa vašim imenom, vašim bogatstvom i vašom duhovitošću (Monte Kristo se pokloni osmehnuvši se pomalo ironično) čovek se svuda može i sam predstaviti i svuda biti dobro primljen. Ja vam, dakle, mogu biti stvarno koristan samo u jednoj stvari. Ako bi neki običaj pariskog života, neko iskustvo u pogledu ugodnosti ili moje poznavanje naših prodavnica moglo da vas natera da se setite mene, ja vam se stavljam na raspoloženje da vam nađem neku pristojnu kuću. Ja ne smem da vam predložim da podelite sa mnom moj stan, kao što sam ja u Rimu delio sa vama vaš, ja koji ne propovedam sebičnost, iako sam krajnji sebičnjak; jer u mom stanu, izuzev mene, ne bi bilo mesta ni za jednu utvaru, osim ako bi ta utvara bila neka žena.

— A, — reče grof — to vaše ograničenje je potpuno supružničko. I zaista, vi ste mi, gospodine, rekli o nekom venčanju koje se priprema. Treba li da vam čestitam na vašoj bliskoj sreći?

— To je zasad samo jedna namera, gospodine grofe.

— A kad se kaže da postoji namera, — prihvati Debrej — onda hoće se, da kaže da postoji i mogućnost.

— Ne, nije tako! — reče Morserf. — Moj otac se zalaže za to, te se nadam da ću vam uskoro predstavdti ako ne svoju verenicu, gospođicu Evgeniju Danglar.

— Evgeniju Danglar! — prihvati Monte Kristo. — Čekajte, nije li njen otac gospodin baron Danglar?

— Jeste, — odgovori Morserf — ali on je novajlija kao baron.

— Eh, šta to mari, — odgovori Monte Kristo — ako je učinio državi usluge koje su mu donele to odlikovanje?

— Ogromne usluge — reče Bošan. — On je, iako liberal u duši, ostvario 1829. godine jedan zajam od šest miliona za kralja Šarla X, koji ga je bogme i načinio baronom i vitezom Legije časti, tako da on nosi traku tog ordena ne na džepu svog prsnika, kao što bi se moglo pomiisliti, nego baš u rupici kaputa.

— Eh, Bošane, Bošane, — reče Morserf smejući se — zadržite to za Gusara i za Galamu; ali preda mnom poštedite mog budućeg tasta.

Zatim se okrete Monte Kristu i reče:

— Ali vi ste maločas izgovorili njegovo ime kao da poznajete barona?

— Ja ga ne poznajem, — reče nemarno Monte Kristo — ali ću se verovatno ubrzo upoznati s njim, pošto su mi kod njega otvorili kredit banke Ričard i Blaunt iz Londona, Arštajn i Eskeles iz Beča, i Tomson i Frenč iz Rima.

I dok je izgovarao ova dva poslednja imena, Monte Kristo pogleda ispod oka u Maksimilijana Morela…

Ako je taj stranac očekivao da će proizvesti utisak na Maksimilijana Morela, on se nije prevario. Maksimilijan uzdrhta kao da ga je potresla električna struja.

— Tomson i Frenč! — reče on. — Poznajete li vi tu firmu, gospodine?

— To su moji bankari u prestonici hrišćanskog sveta — odgovori mirno grof. — Mogu li vam biti od kakve koristi kod njih?

— O, gospodine grofe, mogli biste nam možda pomoći u izvesnim istraživanjima koja su dosad ostala bezuspešna. Ta firma je ranije učinila jednu uslugu našem preduzeću, ali je uvek, ne znam zašto, odricala da nam je učinila tu uslugu.

— Stojim vam na usluzi, gospodine — odgovori Monte Kristo poklonivši se.

— Ali — reče Morserf — mi smo se mnogo udaljili od gospodina Danglara, o kome smo počeli da govorimo. Razgovarali smo o tome da treba naći pristojan stan grofu od Monte Krista. Hajde, gospodo, udružimo se da pronađemo nešto. Gde ćemo da smestimo ovog novog gosta velikog Pariza?

— U predgrađu Sen-Žermen — reče Šato-Reno. — Gospodin će naći neku divnu malu vilu usred bašte.

— Eh, Šato-Reno, — reče Debrej — vi poznajete samo vaše tužno i dosadno predgrađe Sen-Žermen. Ne slušajte ga, gospodine grofe; nastanite se u Šose-Danten. To je pravi centar Pariza.

— Na Operskom bulevaru, — reče Bošan — na prvom spratu, u jednoj kući sa balkonom. Gospodin grof će narediti da se tamo odnesu šilteta izvezena srmom, pa će pušeći na čibuk ili gutajući svoje pilule videti čitavu prestonicu kako mu prolazi pred očima.

— Zar vi nemate nikakav predlog, Morele, — reče Šato-Reno — kad ne predlažote ništa?

— Naprotiv, imam jedan, — reče mladić osmehujući se — ali sam čekao da gospodina privuče neka od ovih sjajnih ponuda. A sad, pošto se on nije odazivao, mislim da mu mogu ponuditi stan u jednoj maloj i divnoj vili u pravom Pompadurinom stilu, koju je moja sestra pre godinu dana zakupila u ulici Mele.

— Vi imate sestru? — zapita Monte Kristo.

— Da, gospodine, i to divnu sestru.

— Udatu?

— Pre skoro devet godina.

— Je li srećna? — zapita opet grof.

— Srećna koliko god je mogućno jednom ljudskom biću da bude srećno — odgovori Maksimilijan. — Udala se za čoveka koga je volela, onoga koji nam je ostao veran za vreme naših teških dana, za Emanuela Herboa.

Monte Kristo se osmehnu neprimetno.

— Ja stanujem tamo za vreme svog šestomesečnog odmora — nastavi Maksimilijan — i biću, zajedno sa svojim zetom Emanuelom, na raspoloženju grofu za sva obaveštenja koja mu budu zatrebala.

— Pričekajte! — uzviknu Albert pre nego što je Monte Kristo imao vremena da odgovori. — Pazite šta činite, gospodine Morele. Vi hoćete da zatvorite jednog svetskog putnika, Sindbada Moreplovea, u porodični život; od čoveka koji je došao da vidi Pariz hoćete da načinite smirenog domaćina.

— O, ne, nikako! — odgovori Morel osrhehujući se. — Moja sestra ima dvadeset i pet godina, a moj zet trideset. Oni su mladi, veseli i srećni. Uostalom, gospodin grof će živeti kao u svojoj kući, i viđaće se sa svojim domaćinima samo kad mu se prohte da siđe k njima.

— Hvala, gospodine, hvala! — reče Monte Kristo. — Ja ću se zadovoljiti da me predstavite svojoj sestri i svom zetu, ako izvolite da mi učinite tu čast; ali ne prihvatam predlog nijednoga od ove gospode, pošto već imam spreman stan.

— Kako, — uzviknu Morserf — vi hoćete da odsednete u hotelu? To će vam biti vrlo dosadno.

— A zar mi je bilo baš tako rđavo u Rimu? — zapita Monte Kristo.

— Eh, u Rimu ste vi — reče Morserf — potrošili pedeset hiljada pijastra da opremite sebi stan. Ali ja pretpostavljam da niste voljni da svakog dana pravite ponovo takve izdatke.

— Nije to razlog koji bi me sprečavao — odgovori Monte Kristo. — Ali ja sam bio rešio da imam svoj dom u Parizu, hoću reći svoju zasebnu kuću. Poslao sam unapred svog sobara, i on je verovatno već kupio tu kuću i snabdeo je nameštajem.

— Pa onda nam kažite da imate sobara koji poznaje Pariz! — uzviknu Bošan.

— On sada prvi put dolazi u Francusku, isto kao i ja; on je crnac i nem je — reče Monte Kristo.

— Onda je to Alija? — zapita Albert usred opšteg čuđenja.

— Jeste, gospodine, to je glavom Alija, moj Nubijac, moj mutavko koga ste videli u Rimu, čini mi se.

— Da, zacelo, — odgovori Morserf — sećam ga se odlično. Ali kako ste mogli da poverite jednom Nubijcu da vam kupi kuću u Parizu, i jednom mutavcu da je snabde nameštajem? Mora biti da je taj jadnik uradio sve naopako!

— Varate se, gospodine; ja sam, naprotiv, uveren da je sve izabrao po mom ukusu; jer vi znate da moj ukus nije kao u ostalog sveta. On je stigao ovamo pre osam dana, pa je zacelo jurio po celoj varoši sa onim nagonom koji ima dobar pas kad lovi sam. On poznaje moje prohteve, moje ćudi, moje potrebe, pa je verovatno sve udesio po mojoj volji. Znao je da ću stići danas u deset časova; od devet sati očekivao me je kod gradske kapije u Fontenblou; predao mi je ovu hartiju; to je moja nova adresa, evo pročitajte.

I Monte Kristo dodade Albertu parče hartije.

— Jelisejska polja, broj 30. — pročita Morserf.

— E, to je zbilja nešto osobito! — nije mogao da se uzdrži da kaže Bošan.

— I sasvim kneževski — dodade Šato-Reno.

— Kako! Vi ne poznajete svoju kuću? — zapita Debrej.

— Ne — reče Monte Kristo. — Ja sam vam već rekao da nisam hteo da zadocnim na ovaj sastanak. Obukao sam se u kolima i sišao pred vikontovim vratima.

Mladići se zgledaše. Oni nisu znali da li to Monte Kristo ne zbija šalu; ali sve što su usta toga čoveka izgovarala, i pored njegove čudne naravi, izgledalo je tako neusiljeno, da se nije moglo pomisliti da on laže. Uostalom, zašto bi i lagao?

— Moraćemo se, dakle, zadovoljiti tim — reče Bošan — da gospodinu grofu učinimo sve sitne usluge koje budu u našoj moći. Eto ja, kao novinar, otvaram mu sva pozorišta u Parizu.

— Hvala vam, gospodine, — reče Monte Kristo osmehujući se. — Moj upravnik već je dobio naređenje da mi zakupi po jednu ložu u svakom pozorištu.

— A da li je i vaš upravnik Nubijac i mutavac? — zapita Debrej.

— Nije, gospodine. To je prosto naprosto jedan vaš zemljak, ako je uopšte jedan Korzikanac ičiji zemljak. Ali vi ga poznajete, gospodine od Morserfa.

— Da nije to slučajno onaj čestiti sinjor Bertučo, koji ume onako vešto da zakupi prozore?

— Baš on, i vi ste ga videli u mom stanu onoga dana kad sam imao čast da vam priredim ručak. To je veoma čestit čovek, koji je bio malo vojnik, malo krijumčar, jednom rečju od svega pomalo. Ne bih se čak mogao zakleti da nije imao neki spor sa policijom oko nekakve sitnice, nešto kao nekakav ubod nožem.

— I vi ste izabrali tog poštovanog građanina sveta za svog upravnika, gospodine grofe? — reće Debrej. — Koliko vam on ukrade godišnje?

— Eh, na časnu reč, — reće grof — zacelo ne više nego neko drugi; ali mi on godi; za njega ne postoji nemogućnost, te ga zato i držim.

— Onda — reče Šato-Reno — vi već imate uređen dom; imate vilu na Jelisejskim poljima, sluge, upravnika, te vam sad nedostaje još samo jedna milosnica.

Albert se osmehnu, jer je mislio na onu lepu Grkinju koju je video u grofovoj loži u pozorištu Vale i Argentina.

— Ja imam nešto bolje od toga — reče Monte Kristo. — Ja imam jednu robinju. Vi zakupljujete svoje milosnice iz Opere, iz pozorišta Vodvilj, iz pozorišta Varijete, a ja sam kupio svoju u Carigradu. To me je stalo skuplje, ali se bar u tom pogledu ne moram više ništa brinuti.

— Ali vi zaboravljate — reče smejući se Debrej — da smo mi, kao što je rekao kralj Šarl, slobodni po nazivu i slobodni od prirode, te je vaša robinja, čim je stupila na tle Francuske, postala slobodna.

— A ko će joj to kazati? — zapita Monte Kristo.

— Eh, bože moj, pa prvi čovek koga sretne.

— Ona govori samo grčki.

— Onda je to nešto drugo.

— Ali da li ćemo je barem videti? — zapita Bošan — ili kad već imate jednog mutavca, možda imate i evnuhe?

— Bogme, to ne — reče Monte Kristo. — Ja nisam toliko istočnjak, jer svi koji su oko mene mogu slobodno da me napuste, a kad bi me napustili, onda im ne bih bio potreban ni ja niti iko drugi. Eto zašto me možda ne napuštaju.

Već odavno su gosti bili prešli na slatkiše i na cigare.

— Dragi moj, — reče Debrej ustajući — već je dva i po sata; vaš gost je vrlo prijatan čovek, ali se i najprijatnije društvo mora jednom napustiti, a ponekad čak zato da bi se otišlo u neko neprijatnije. Treba da se vratim u ministarstvo. Razgovaraću s ministrom o grofu, i moraćemo da saznamo ko je on.

— Pazite se, — reče Morserf — i najlukaviji su se morali odreći toga.

— Eh! Mi imamo tri miliona za policiju; istina je da ih skoro uvek potrošimo unapred; ali to ne mari ništa; ostaće uvek pedesetak hiljada franaka i za tu svrhu.

— A kad saznate ko je on, hoćete li mi to reći?

— Obećavam vam. Doviđenja, Alberte; gospodo, moje poštovanje!

I izlazeći, Debrej viknu vrlo glasno u predsoblju:

— Neka priđu kola!

— Svejedno — reče Bošan Albertu — ja neću ići u Skupštinu, ali ću imati da pružim svojim čitaocima nešto bolje nego što je govor gospodina Danglara.

— Tako vam boga, Bošane, — reče Morserf — ni reči, preklinjem vas. Nemojte me lišiti zasluge da ga ja predstavim i govorim o njemu. Zar nije zanimiljiv?

— On je i više od toga — odgovori Šato-Reno. — To je zaista jedan od najneobičnijih ljudi koje sam video u svom životu. Hoćete li i vi sa mnom, Morele?

— Samo koliko da dam svoju posetnicu gospodinu grofu, koji je bio tako dobar i obećao mi da će nas posetiti u ulici Mele broj 14.

— Budite uvereni da to neću propustiti, gospodine — reče grof klanjajući se.

I Maksimilijan Morel iziđe sa baronom od Šato-Renoa, ostavljajući Monte Krista nasamo sa Morserfom.

3. UPOZNAVANJE

Kad Albert ostade sam sa Monte Kristom, on mu reče:

— Gospodine grofe, dopustite mi da započnem svoj čičeronski posao pokazujući vam uzorak jednog momačkog stana. Možda će vas, koji ste naviknuti na palate u Italiji, biti zanimljivo da pročitate na koliko kvadratnih stopa može da živi jedan mladić u Parizu za koga se ne bi moglo reći da ima baš rđav stan. Ukoliko budemo prelazili iz jedne sobe u drugu, otvorićemo prozore da možete slobodno disati.

Monte Kristu je več bila poznata trpezarija i salon u prizemlju. Albert ga odvede najpre u svoj atelje. To je, dakle, kao što se sećamo, bila njegova najomiljenija odaja.

Monte Kristo je umeo dostojno da oceni sve predmete koje je Albert bio nagomilao u toj odaji: stare skrinje, japanski porculan, istočnjačke tkanine, venecijansku staklariju, oružje iz svih zemalja na svetu, sve mu je to bilo poznato, i on je na prvi pogled raspoznavao doba, zemlju i poreklo tih stvari. Morserf je mislio da će biti objašnjavač, a naprotiv on je sad, pod grofovim rukovodstvom, proučavao arheologiju, mineralogiju i prirodne nauke. Siđoše na prvi sprat. Albert uvede svoga gosta u salon. Zidovi tog salona bili su prekriveni delima savremenih slikara; bilo je tu pejsaža Delakroa, sa visokim trskama, sa vitkim drvećem, sa kravama koje riču i divnim izgledima neba; bilo je tu arapskih konjanika sa dugačkim belim burnusima, sa blistavim silavima, sa damaskim oružjem, čiji su se konji pomamno ujedali, dok su ljudi ranjavaii jedan drugoga gvozdenim buzdovanima; akvarela Bulanžea koji su predstavljali celu Bogorodičinu crkvu u Parizu, sa onom snagom koja čini slikara takmacem pesnika; bilo je tu slika Dijaza, čije je cveće lepše i od samog cveća, a sunce sjajnije i od samog sunca; pa crteža Dekampa isto onoliko živo obojenih koliko i crteži Salvatora Rozea, ali još poetičnijih; pastela Žiroa i Milera, koji su predstavljali decu sa anđeoskim likovima i žene sa bogorodičinim crtama lica; skica istrgnutih iz albuma sa putovanja po Istoku od Dozaca, koje je on za nekoliko trenutaka iscrtao sedeći na kamili ili ispod kupole neke džamije; najzad sve što savremena umetnost može da pruži u naknadu i kao odštetu za umetnost koja je iščezla i odletela zajedno sa prošlim vekovima.

Albert se nadao da će bar ovog puta moći da pokaže nešto novo putniku, ali na njegovo veliko čuđenje ovaj je, nemajući potrebe da zagleda potpise, od kojih su nekoji bili obeleženi samo početnim slovima, kazivao odmah ime svakog umetnika uz njegovu sliku, te se lako moglo videti ne samo da mu je svako od tih imena poznato, nego i da je on već ranije procenio i proučio svakoga od njih.

Iz salona pređoše u sobu za spavanje. To je bio uzor i otmenosti i dobrog ukusa; tu je samo jedan portret, ali sa potpisom Leopolda Roberta, blistao u svom okviru od tamnog zlata.

Taj portret privuče odmah pogled grofa od Monte Krista, jer on brzo pođe tri koraka kroz sobu i zastade naglo pred njim.

Bila je to slika jedne mlade žene od dvadeset i pet do dvadeset i šest godina, tamne boje lica, vatrena pogleda zamagljenog čežnjivim trepavicama; ona je nosila živopisno odelo katalonskih ribarki, sa crvenim i crnim jelekom i zlatnim ukosnicama. Ona je gledala ka moru, i njena lepa prilika ocrtavala se na azuru i mora i neba.

U sobi je bila polutama, inače bi Albert mogao videti kako se po grofovim obrazima razliva modro bledilo, i zapazio bi kako su mu ramena i grudi nervozno zadrhtali.

Nastade trenutak ćutanja, a za to vreme je Monte Kristo netremice gledao u tu sliku.

— Imate lepu milosnicu, vikonte, — reče Monte Kristo sasvim mirnim glasom — i ova narodna nošnja, verovatno neki balski kostim, divno joj stoji.

— Ah, gospodine, tu ste se toliko prevarili, da vam ja to ne bih oprostio da ste pored te slike videli i neku drugu! Vi ne poznajete moju majku, gospodine; nju vi vidite u tome ramu. Slikala se tako pre šest ili osam godina. Izgleda da je taj kostim ona sama izmislila, a sličnost je tolika, da mi se čini da još gledam svoju majku kakva je bila 1830. godine. Grofica je naručila da joj se izradi taj portret za vreme jednog grofovog odsustva. Ona je zacelo verovala da će mu tako pripremiti prijatno iznenađenje kad se bude vratio; ali čudnovato, taj portret nije bio po volji mome ocu; čak ni vrednost te slike, koja je, kao što vidite, jedno od lepih dela Leopolda Roberta, nije ga mogla naterati da zaboravi odvratnost koju je osećao prema toj slici. Među nama rečeno, dragi grofe, istina je da je gospodin od Morserfa jedan od najrevnosnijih senatora u Luksemburškoj palati i čuven kao vojskovođa koji poznaje ratnu veštinu, ali je kao ljubitelj umetnosti jedan od najosrednjijih. Ali nije isti slučaj s mojom majkom, koja slika prilično dobro, te ceneći isuviše ovakvo delo, nije htela da se sasvim rastane od njega, nego mi ga je dala da bi u mom stanu bilo manje izloženo nezadovoljstvu gospodina od Morserfa, čiji ću vam portret, koji je naslikao Gros, takođe pokazati. Oprostite mi što vam ovako govorim o porodičnim stvarima; ali pošto ću imati čast da vas odvedem grofu, govorim vam ovo zato da ne biste slučajno hvalili pred njim ovaj portre. Uostalom, ta slika ima neku kobnu moć, jer je vrlo redak slučaj da moja majka dođe u moj stan a da ga ne posmatra, a još ređe da ga posmatra a da se ne zaplače. Nesporazum koji je izazvala pojava te slike u domu je, uostalom, jedini koji se pojavio između grofa i grofice, koji su, iako u braku već više od dvadeset godina, još čvrsto sjedinjeni kao i prvog dana.

Monte Kristo baci jedan brz pogled na Alberta kao da hoće da potraži neku prikrivenu nameru u tim rečima; ali se jasno videlo da ih je mladić izrekao potpuno iskreno i prostodušno.

— A sad, — reče Albert — pošto ste videli sve moje dragocenosti, gospodine, grofe, dopustite mi da vam ih ponudim, ma koliko one bile nedostojne; smatrajte da ste ovde u svojoj kući, pa da bih vam omogućio da se u njoj osećate još ugodnije, izvolite poći sa mnom gospodinu od Morserfa, kome sam iz Rima pisao o usluzi koju ste mi učinili, i koga sam obavestio o poseti koju ste mi obećali; i mogu Vam reći da su grof i grofica nestrpljivo očekivali da im bude omogućeno da vam se zahvale. Vi ste malo oguglali na sve, ja to znam, gospodine grofe, ti porodični prizori nemaju mnogo dejstva na Sindbada Moreplovca, jer ste videli tolike druge prizore. Pa ipak, prihvatite ovo što vam predlažem kao uvod u pariski život, život sačinjen od učtivosti, poseta i upoznavanja.

Monte Kristo se pokloni ne odgovorivši; on je prihvatio taj predlog bez oduševljenja i bez žaljenja, kao društveni običaj koji svaki lepo vaspitan čovek smatra za svoju dužnost. Albert pozva svog sobara i naredi mu da ide i obavesti gospodina i gospođu od Morserfa o skorom dolasku grofa od Monte Krista.

Albert pođe za njim zajedno s grofom.

Kad stigoše u grofovo predsoblje, mogao se videti iznad vrata koja su vodila u salon jedan grb koji je svojim raskošnim okvirom i skladnošću sa ukrasima te odaje pokazivao koliku važnost pridaje domaćin tom grbu.

Monte Kristo zastade pred tim grbom i zagleda se u njega pažljivo.

— Na azurnom polju sedam ptičica postavljenih na kosoj traci. To je zacelo grb vaše porodice, gospodine? — zapita on. — Izuzev poznavanja delova grba, što mi omogućuje da ga protumačim, ja se inače vrlo malo razumem u heraldici, ja koji sam slučajno postao grof, i kome je Toskana podarila to zvanje pomoću jednog poseda koji je pripadao viteškom redu svetog Stevana. Ja bih se lišio toga da budem plemić da mi nisu stalno govorili kako je to neophodno čoveku koji mnogo putuje; jer je zaista potrebno imati nešto naslikano na svojim kolima, makar samo radi toga da vam carinici ne bi pretresali stvari. Izvinite me, dakle, što vam postavljam takvo pitanje.

— Ono nije nimalo nepristojno, gospodine, — reče Morserf prosto kao čovek koji je ubeđen u ono što govori — i vi ste tačno pogodili: to su oznake našega grba, to jest grba očeve porodice; ali su one umetnute u štit koji je crven sa srebrnom kulom, koji potiče iz porodice moje majke; po ženskoj liniji ja sam Španac, ali je porodica Morserf francuska, i po onome što sam čuo, čak jedna od najstarijih u južnoj Francuskoj.

— Da, — prihvati Monte Kristo — to označavaju ptičice. Skoro svi naoružani poklonici koji su pokušavali ili izvršili osvajanje Svete zemlje, uzeli su za oznaku na odelu ili oružju ili krstove kao znak zadatka kome su se posvetili, ili ptice selice, kao znamenje dugog puta na koji su polazili i koji su se nadali da obave na krilima vere. Mora biti da je neki od vaših predaka po ocu bio učesnik nekog vašeg krstaškog pohoda, pa ako pretpostavimo da je to bio samo pohod svetog Luja, to nas već odvodi u XIII vek, što je već vrlo pohvalno.

— To je mogućno — reče Morserf. — Ima negde u radnoj sobi moga oca jedan rodoslov koji će nam to kazati, i o kome sam nekada dobio takva objašnjenja da bi iz njih i sam Ozije i Žokur imali mnogo da nauče. Sad o tome više i ne mislim; pa ipak ću vam reći, gospodine grofe, jer i to spada u moju čičeronsku nadležnost, da sada svet poklanja mnogo pažnje tim stvarima u ovom našem narodnom režimu.

— E, pa onda je trebalo da vaš narodni režim izabere iz svoje prošlosti nešto bolje nego što su ona dva natpisa koja sam zapazio na vašim javnim zgradama, a koja nemaju nikakvog heraldičkog smisla. Što se vas tiče, vikonte, — nastavi Monte Kristo vraćajući ponovo govor na Morserfa — vi imate više sreće nego vaš režim, jer je vaš grb zaista lep i nagoni čoveka na maštanje. Jeste, tako je, vi ste u isti mah i iz Provanse i iz Španije; tako se može objasniti, ako je portret što ste mi ga pokazali veran, ona lepa mrka boja kojoj sam se onoliko divio na licu plemenite Katalonke.

Trebalo je biti Edip ili sam Sfinks pa naslutiti ismevanje koje je grof uneo u svoje reči, prividno prožete najvećom učtivošću; zato mu se Morserf zahvali jednim osmejkom, pa pođe napred da mu pokaže put, i gurnu vrata koja su bila ispod njegovog grba i vodila, kao što rekosmo, u salon.

Na najvidnijem mestu toga salona video se takođe jedan portret. Bila je to slika jednog čoveka od trideset i osam godina, u uniformi višeg oficira, sa dvostrukim epoletama sa rojtama, što je znak viših činova, sa trakom Legije časti o vratu, što je značilo da je imao stepen komandera; na desnoj strani grudi orden velikog, oficira reda Spasitelja, a na levoj orden velikog krsta Šarla III, što je sve pokazivalo da je ličnost naslikana na tome portretu morala učestvovati u ratovima u Grčkoj i Španiji, ili da je, što izlazi potpuno na isto u pogledu lenti ordena, izvršila neki diplomatski zadatak u tim dvema zemljama.

Monte Kristo je razgledao taj portret isto onako pažljivo kao i onaj prvi, kad se otvoriše jedna bočna vrata, te se on nađe pred samim grofom Morserfom.

Bio je to čovek od četrdeset i pet godina, ali je izgledao da ima bar pedeset. Njegovi crni brkovi i crne obrve čudno su odudarali od skoro bele kose ošišane po vojnički, ravno kao četka. Bio je obučen u građansko odelo i nosio je u rupici kaputa traku čije su raznobojne pruge označavale razne ordene kojima je bio odlikovan. Taj čovek uđe prilično dostojanstvenim korakom i kao u nekoj žurbi. Monte Kristo ga je gledao kako mu prilazi ne pokrenuvši se s mesta; reklo bi se da su mu noge bile prikovane za pod, kao i njegove oči za lice grofa od Morserfa.

— Oče, — reče mladić — čast mi je da vam predstavim gospodina grofa od Monte Krista, onog velikodušnog prijatelja koga sam imao sreću da sretnem u teškim prilikama koje su vam poznate.

— Gospodin je dobrodošao među nas — reče grof od Morserfa pozdravljajući Monte Krista jednim osmejkom. — On je učinio našem domu, sačuvavši njegovog jedinog naslednika, uslugu koja će zahtevati našu večitu zahvalnost.

I izgovarajući ove reči, grof od Morserfa pokaza jednu fotelju Monte Kristu, a on istovremeno sede naspram prozora.

Monte Kristo, uzimajući fotelju koju mu je pokazao grof od Morserfa, namesti se tako da ostane skriven u senci velikih kadifenih zavesa, te da može odatle čitati na umornom i brižnom grofovom licu čitavu povest potajnih pitanja ispisanih u svakoj od bora koje su došle zajedno s vremenom.

— Gospođa grofica — reče Morserf — baš se oblačila kad ju je vikont obavestio o poseti koju će imati sreću da primi. Ona će sići i za deset minuta biće u salonu.

— To je previše časti za mene — reče Monte Kristo — da budem, još istog dana kada sam prispeo u Pariz, upoznat sa čovekom čija je lična vrednost ravna njegovoj slavi i o koga se sudbina nijedanput nije ogrešila; ali zar ona ne bi mogla da vam u ravnicama Mitidže ili u planinama Atlasa ponudi i maršalsku palicu?

— Oh, — odgovori Morserf pocrvenevši malo — ja sam napustio vojnu službu, gospodine. Pošto sam bio naimenovan za državnog savetnika za vreme Obnove, učestvovao sam u prvom ratu i služio pod zapovedništvom maršala Burmona, te sam mogao da se nadam da ću dobiti neku višu komandu, i ko zna šta bi se dogodilo da je starija grana dinastije ostala na prestolu! Ali je julska revolucija bila, kako izgleda, dovoljno slavna, te je mogla sebi dopustiti da bude nezahvalna. Ona je to i bila prema svakom onom koji nije služio za vreme carstva. Ja sam, dakle, podneo ostavku, jer kad je neko dobio epolete na bojnom polju, on se ne ume snaći na klizavom salonskom tlu. Ostavio sam mač, bacio se na politiku i posvetio se industriji i proučavanju korisnih zanata. Za onih dvadeset godina koje sam proveo u vojnoj službi, žudeo sam za tim, ali nisam imao vremena da se time bavim.

— Takva shvatanja i održavaju nadmoć vašeg naroda nad ostalim zemljama, gospodine, — odgovori Monte Kristo. — Kao potomak čuvene plemićke porodice i posednik velikog bogatstva, vi ste najpre pristali da zadobijete prve činove kao neznani vojnik, što je vrlo redak slučaj; zatim, kad ste postali general, državni savetnik, komander Legije časti, pristali ste da ponovo započnete izučavanje drugog jednog zanimanja bez ikakve druge naknade sem da budete jednog dana od koristi svojim bližnjima… Ah! gospodine, to je zaista lepo, pa bih čak rekao da je i uzvišeno!

Albert je gledao i slušao Monte Krista začuđeno, jer nije bio navikao da ga vidi da se uzdigne do takvog ushićenja.

— Na žalost! — nastavi stranac verovatno sa namerom da odagna jedva primetne bore koje su njegove reči trenutno izazvale na Morserfovom čelu — mi ne radimo tako u Italiji. Mi rastemo shodno svome rodu i vrsti kojoj pripadamo, i mi zadržavamo isto lišće, isti rast, pa često i istu neplodnost za vreme čitavog svog života.

— Ali, gospodine, — odgovori grof od Morserfa — za čoveka vaše vrednosti Italija nije dostojna otadžbina, a Francuska vam pruža ruke; odazovite se njenom pozivu a Francuska možda neće biti nezahvalna prema svima. Ona rđavo postupa sa svojom decom, ali obično velikodušno dočekuje tuđince.

— Eh, oče, — reče Albert osmehujući se — vidi se da ne poznajete gospodina grofa od Monte Krista! Njegova zadovoljstva su izvan ovoga sveta; on ne teži za počastima, i od njih uzima samo onoliko koliko može da stane na njegovom pasošu.

— Evo,u odnosu na mene najtačnija ocena koju sam ikada čuo — odgovori stranac.

— Gospodin je bio gospodar svoje budućnosti — reče grof od Morserfa sa uzdahom — i on je izabrao put posut cvećem.

— Sasvim tačno, gospodine, — odgovori Monte Kristo sa jednim od onih osmeha koje slikar nikad ne bi mogao da naslika, i koji bi uvek doveo do očajanja fiziologa koji bi pokušao da ga analizuje.

— Kad se ne bih bojao da ću zamoriti gospodina grofa, — reče general očevidno očaran lepim ophođenjem Monte Krista — ja bih ga odveo u Skupštinu, jer danas ima sednica zanimljiva za svakoga koji ne poznaje naše savremene senatore.

— Ja ću vam biti veoma zahvalan, gospodine, ako izvolite da mi ponovite tu ponudu nekom drugom prilikom; ali danas mi je ljubazno stavljeno u izgled da budem predstavljen gospođi grofici, te ću pričekati.

— A, evo moje majke! — uzviknu vikont.

I zaista, Monte Kristo, okrenuvši se hitro, vide gospođu od Morserfa, na ulazu u salon, na vratima preko puta onih kroz koja je ušao njen muž. Nepomična i bleda, ona pusti, kad se Monte Kristo okrete k njoj, da joj padne ruka, kojom se, ko zna zašto, bila oslonila na pozlaćeni dovratak. Bila je tu već nekoliko trenutaka i čula je poslednje reči koje je izgovorio italijanski posetilac.

Ovaj ustade i pokloni se duboko grofici, koja se takođe pokloni nemo i ceremonijalno.

— O, bože moj, gospođo, — zapita grof — šta vam je? Da vam nije pozlilo od vrućine u ovom salonu?

— Je li vam zlo, majko? — uzviknu vikont pohitavši u susret Mercedesi.

Ona im obojici zahvali jednim osmejkom, pa reče:

— Nije; ali sam osetila izvesno uzbuđenje kad sam prvi put ugledala onog bez čijeg bismo zauzimanja bili sada u suzama i žalosti. Gospodine, — nastavi grofica prilazeći veličanstveno kao kraljica — ja imam da vam zahvalim za život svoga sina, i za to dobročinstvo ja vas blagosiljam. A sada vam odajem priznanje za zadovoljstvo koje mi pričinjavate dajući mi priliku da vam se zahvalim kao što sam vas i blagosiljala, a to će reći od sveg srca.

Grof se pokloni opet, ali sad dublje nego prvi put. On je bio još bleđi nego Mercedes.

— Gospođo, — reče on — gospodin grof i vi mi odajete odveć veliko priznanje za jedno sasvim obično delo. Spasti jednog čoveka, uštediti strepnju jednom ocu, zaštititi osetljivost jedne žene, to ne znači učiniti dobro delo, nego izvršiti čovekoljubivu dužnost.

Na ove reči, izgovorene sa divnom blagošću i učtivošću, gospođa od Morserfa odgovori dubokim glasom:

— Prava je sreća za mog sina, gospodine, što vas ima za prijatelja, i ja zahvaljujem bogu što je odredio da tako bude.

I Mercedes podiže svoje lepe oči k nebu sa takvom beskrajnom zahvalnošću da se grofu učini da u njima vidi kako zatreperiše dve suze.

Gospodin od Morserfa joj priđe i reče:

— Gospođo, ja sam se već izvinio gospodinu grofu što sam primoran da ga napustim i molim vas da mu vi to isto ponovite. Sednica počinje u dva sata, a sad je tri, i ja treba da održim jedan govor.

— Idite gospodine, a ja ću se potruditi da naš gost zaboravi vaše odsustvo — reče grofica istim onim glasom punim osećanja. — Da li će nam gospodin grof — nastavi ona okrećući se ka Monte Kristu — učiniti čast da sa nama provede ostatak dana?

— Hvala, gospođo, i verujte mi da sam vam neobično zahvalan za tu ponudu, ali sam se jutros skinuo iz svojih putničkih kola pred vašim vratima. Kakav ću stan imati u Parizu, to još ne znam; ali ako ga imam, ja jedva da o tome nešto znam. To je sitna briga, znam to, ali se ipak mora uzeti u obzir.

— Ali ćemo imati to zadovoljstvo drugom prilikom, vi nam obećavate? — zapita grofica.

Monte Kristo se pokloni ne odgovorivši ništa, ali je taj pokret mogao da važi kao pristanak.

— Onda vas neću zadržavati, gospodine, — reče grofica — jer neću da moja zahvalnost postane nametljiva ili dosadna.

— Dragi grofe, — reče Albert — ako hoćete, ja ću pokušati da vam u Parizu uzvratim vašu ljubaznu pažnju iz Rima i staviću vam na raspoloženje moja kola dok ne budete stigli da opremite svoja vozila.

— Hvala vam po hiljadu puta na ljubaznosti, vikonte — reče Monte Kristo. — Ali ja pretpostavljam da je gospodin Bertučo dobro iskoristio ova četiri i po sata koja sam mu ostavio, i da ću zateći pred vratima kakva bilo kola potpuno opremljena.

Albert je bio naviknut na ovakve grofove postupke. On je znao da je grof neprestano, poput Nerona, težio za nemogućnostima, te se nije više ničemu čudio; samo je hteo da svojim očima vidi kako su njegova naređenja izvršena, te ga otprati do kapije.

Monte Kristo se ne beše prevario, jer čim se on pojavi u predsoblju grofa od Morserfa, jedan sobar, onaj isti što je u Rimu doneo grofovu posetnicu dvojici mladića i javio im da će ih grof posetiti, izjuri iz predvorja, tako da je taj ugledni putnik naišao zaista na svoja kola gde ga čekaju.

Bila su to laka zatvorena kola tek izišla iz Kelerovih radionica, i zaprega za koju je Drak, po saznanju svih pariskih pomodaraca, odbio dan ranije da primi osamnaest hiljada franaka.

— Gospodine, — reče grof Albertu — ne predlažem vam da me otpratite do moga stana, jer bih vam mogao pokazati samo jedan na brzu ruku opremljen dom, a vi znate da u pogledu improvizacije ja moram da čuvam svoj dobar glas. Dajte mi jedan dan roka i dopustite mi da vas onda pozovem. Tada ću biti sigurniji da se neću ogrešiti o zakone gostoprimstva.

— Ako mi tražite jedan dan, gospodine grofe, ja se ništa ne brinem, jer mi vi onda nećete pokazati kuću nego dvorac. Zbilja, vama pomaže neki duh.

— Bogme, pustite neka svet u to veruje — reče Monte Kristo stavljajući nogu na kadifom presvučene stepenike svojih divnih kola. — To će mi donekle biti od koristi kod dama.

I on žurno uđe u svoja kola, koja se zatvoriše za njim i pođoše trkom, ali ne toliko brzo da grof ne bi spazio jedva primetan pokret od koga zadrhta zaveza na salonu, gde on beše ostavio gospođu od Morserfa.

Kad se Albert vrati svojoj majci, zateče groficu u malom salonu, utonulu u veliku kadifenu naslonjaču; u čitavoj sobi, preplavljenoj tamom, nije se videlo ništa osim poneka blistava šljokica pričvršćena ovde-onde na ispupčenom delu nekog ukrasa ili na uglu nekog zlatnog rama.

Albert nije mogao da sagleda grofičino lice, utonulo u oblak lakog vela koji je ona obavila oko svoje kose kao venac magle; ali mu se učini da joj je glas izmenjen. On isto tako oseti, među mirisima ruže i heliotropa sa stočića za cveće, opor i ljut miris sirćeta za udisanje protiv nesvestice. I zaista, u jednom peharu ukrašenom rezbarijama, na kaminu, grofičina bočica, izvučena iz kožne navlake, privuče pažnju zabrinutog mladića.

— Da vam nije zlo, majko, — uzviknu on ulazeći — i da vam nije pozlilo za vreme mog odsustva?

— Meni? Ne, Alberte. Ali, razumete, ove ruže, ove tuberoze i narandžini cvetovi, za vreme ovih prvih vrućina na koje nisam navikla, mirišu tako jako…

— Onda, majko, — reče Morserf pružajući ruku zvoncetu — treba ih izneti u predsoblje. Vama zaista nije dobro. Još maločas, kad ste ušli, bili ste veoma bledi.

— Kažete da sam bila bleda, Alberte?

— Vaše bledilo divno vam je stajalo, majko, ali je ipak mnogo uplašilo mog oca i mene.

— Je li vam otac govorio o tome? — zapita živo Mercedes.

— Nije, gospođo, ali je vama lično, sećate li se, to napomenuo.

— Ja se ne sećam — reče grofica.

Jedan sobar uđe. Došao je na zvuk zvonceta koje je povukao Albert.

— Iznesite ovo cveće u predsoblje ili u sobu za oblačenje — reče vikont. — Ono rđavo deluje na gospođu groficu.

Sobar izvrši naređenje.

Nastade dosta dugo ćutanje, koje potraja dokle je god trajalo iznošenje cveća.

— Kakvo je to ime Monte Kristo? — zapita grofica kad sobar izađe iznoseći poslednju vazu s cvećem. — Je li to neko porodično prezime ili naziv imanja, ili prosto neka titula?

— To je, mislim, titula, majko, i to je sve. Grof je kupio jedno ostrvo u toskanskom arhipelagu, i kao što je jutros sam kazao, osnovao plemićki posed. Vi znate da se tako radi u viteškom redu svetog Stevana u Firenci , u redu svetog Đorđa Konstantinskog u Parmi, pa čak i u viteškom redu Malte. Uostalom, njemu nije nimalo stalo do plemstva, i on sebe naziva slučajnim grofom, iako u Rimu svi smatraju da je grof vrlo otmen plemić.

— Njegovo ponašanje je odlično, — reče grofica — bar koliko sam mogla da ocenim ovo nekoliko trenutaka koliko je ostao ovde.

— O, savršeno je, majko, čak je toliko savršeno da u mnogome prevazilazi sve što sam upoznao kao najaristokratskije u trima najponosnijim plemstvima u Evropi, a to će reći u engleskom, španskom i nemačkom.

Grofica je razmišljala za trenutak, a posle kratkog kolebanja nastavi:

— Vi ste videli, dragi Alberte, a ovo pitanje vam postavljam kao majka, razumete, vi ste videli gospodina od Monte Krista u njegovom domu; a oštroumni ste imate duševnog iskustva i više takta nego što se obično ima u vašim godinama? Verujete li vi da je grof onakav kakav stvarno izgleda da je?

— A kakav izgleda da je?

— Vi ste to sami kazali maločas, kao vrlo otmen plemić.

— Ja sam vam kazao, majko, da ga svet tako smatra.

— Ali šta vi sami o njemu mislite, Alberte?

— Priznaću vam da nemam određeno mišljenje o njemu. Ja mislim da je Maltez.

— Ja vas ne pitam za njegovo poreklo; ja vas pitam za njegovu ličnost.

— Ah, za njegovu ličnost, to je drugo nešto. Ja sam video toliko njegovih čudnih postupaka, da, ako želite da vam kažem šta ja o njemu mislim, onda ću vam odgovoriti da bih ga najpre smatrao za jednog od Bajronovih muškaraca koje je nesreća obeležila kobnim žigom; za nekog Manfreda, za nekog Laru, za nekog Vernera; jednom reči, za jednog od onih ostataka neke stare porodice, koji su, pošto su bili lišeni očinskog bogatstva, pronašli snagom svoga pustolovnog duha neko drugo koje ih je stavilo iznad društvenih zakona.

— Šta kažete?…

— Kažem da je grof Monte Kristo jedno ostrvo u Sredozemnom moru, bez stanovnika, bez vojničke posade, i da je ono sklonište krijumčara svih narodnosti i gusara svih zemalja. Ko zna da li ti časni rabotnici ne plaćaju svome gospodaru neku pribežišnu taksu?

— To je moguće — reče grofica zamišljeno.

— Ali svejedno, — nastavi mladić — bio on krijumčar ili ne, priznaćete, majko, da je gospodin grof od Monte Krista zanimljiv čovek i da će imati najvećih uspeha u pariskim salonima. Eto, baš jutros u mom stanu on je započeo svoj ulazak u društvo time što je zaprepastio čak i samog Šato-Renoa.

— A koliko godina može imati grof? — zapita Mercedes, pridajugi očigledno veliku važnost tome pitanju.

— On ima tridest i pet do trideset i šest godina, majko.

— Tako mlad! Nemoguće — reče Mercedes odgovarajući istovremeno i na ono što joj je rekao Albert i na ono što joj je kazivala njena sopstvena misao.

— Pa ipak, istina je. Tri ili četiri puta on mi je rekao, i zacelo bez predumišljaja, da je u izvesno vreme imao pet godina, u drugo neko deset, u treće dvanaest. Mene je radoznalost gonila da budno motrim na te pojedinosti, pa sam upoređivao te datume i nikad ga nisam uhvatio u laži. Taj neobični čovek, kome se ne mogu naslutiti godine, star je, uveren sam, trideset i pet godina. Povrh toga, setite se, majko, koliko su mu oči čile, koliko mu je kosa crna i koliko je njegovo čelo, iako bledo, bez ikakvih bora. To je ne samo snažna nego i mladalačka priroda.

Grofica obori pogled kao pod preteškim talasima gorkih misli.

— I taj čovek vas je voleo kao svog prijatelja, Alberte? — zapita ona uzdrhtavši nervozno.

— Ja mislim da jeste, gospođo.

— A vi… volite li i vi njega?

— On mi se sviđa, gospođo, pa ma šta o njemu govorio Franc od Epineja, koji je hteo da mi ga predstavi kao čoveka koji se vratio s onog sveta.

Grofica se trže užasnuto.

— Alberte, — reče ona promenjenim glasom — ja sam vam uvek savetovala da se čuvate novih poznanstava. Vi ste sada odrastao čovek, pa biste mogli vi meni da dajete savete. Ali ja vam ipak ponavljam: budite oprezni, Alberte.

— Ali da bih se koristio tim savetima, draga majko, trebalo bi da znam čega treba da se čuvam. Grof se nikad ne kocka; grof pije samo vodu pozlaćenu jednom kapljom španskog vina; grof je pokazao da je toliko bogat da ne bi mogao da uzajmi od mene novac a da mu se ne nasmejem u lice. Čega bih se, dakle, mogao bojati od grofa?

— Imate pravo, — reče grofica — i moja strahovanja su besmislena, a naročito kad se odnose na čoveka koji vam je spasao život. Ah, zbilja! Je li ga vaš otac lepo dočekao, Alberte? Važno je da prema grofu budemo ljubazniji nego što učtivost nalaže. Gospodin od Morserfa je ponekad zauzet, zbog poslova je brižan, pa bi se moglo dogoditi da i nehotično…

— Moj otac je bio savršen, gospođo — prekide Albert. — štaviše, izgledao je neobično polaskan zbog dve ili tri veoma vešte pohvale koje mu je grof ubacio isto toliko zgodno koliko i umesno, kao da ga je poznavao još pre trideset godina. Svaka od tih malih pohvalnih strela morala je zagolicati moga oca, — dodade Albert smejući se — tako da su se oni rastali kao najbolji prijatelji, pa ga je gospodin od Morserfa čak hteo da odvede u Skupštinu da čuje njegov govor.

Grofica ne odgovori ništa. Ona je bila utonula u tako duboke misli, da su joj se oči postepeno sklopile. Mladić, stojeći pred njom, posmatrao ju je sa onom sinovljom ljubavlju koja je nežnija i jača kod dece čije su majke još mlade i lepe. Zatim, kad vide da joj se oči zatvaraju, osluškivao je kratko vreme kako diše u svojoj tihoj nepomičnosti, pa misleći da je zadremala, udalji se na prstima i zatvori pažljivo vrata sobe u kojoj je ostavio svoju majku.

"Taj vraški čovek!" promrmlja on vrteći glavom. "Ja sam mu lepo prorekao još tamo da će izazvati veliko interesovanje u društvu. Ja merim njegovo dejstvo na jednom nepogrešnom termometru. Moja majka ga je zapazila, a to znači da mora da je veoma zanimljiv".

I on siđe u svoje štale, ne bez izvesne potajne zavisti što je grof od Monte Krista, čak i nehotice, nabavio sebi zapregu koja je njegove dorate potiskivala na drugo mesto u očima poznavalaca.

— Zaista — reče on — ljudi nisu međusobno jednaki. Moraću da zamolim svoga oca da govori o ovoj postavci u Senatu.

4. GOSPODIN BERTUČO

Za to vreme je grof stigao u svoj stan. Trebalo mu je šest minuta da pređe taj put. Tih šest minuta bilo je dovoljno da ga vide dvadeset mladih ljudi, koji su, znajući cenu te zaprege koju oni sami nisu mogli kupiti, poterali svoga konja trkom da bi pogledali tog gospodstvenog vlastelina koji je mogao da podari sebi konje od kojih je svaki plaćen deset hiljada franaka.

Kuća koju je Albert izabrao i koja je trebalo da služi Monte Kristu kao stan u varoši, nalazila se na desnoj strani uz Jelisejska polja, između dvorišta i bašte. Vrlo gusto žbunje, koje se uzdizalo usred dvorišta, zaklanjalo je jedan deo pročelja. Okolo toga žbunja pružale su se, kao dve ruke, dve široke staze, koje su se širile desno i levo i od kapije dovodile kola pred dvostruko stepenište, gde je na svakoj stepenici bila po jedna porcelanska vaza puna cveća. Ta kuća, usamljena na širokom prostoru, imala je osim glavne kapije još jedan ulaz prema ulici Pontje.

Još pre nego što je kočijaš zovnuo vratara, teška kapija zaškripa na šarkama. Posluga je videla da grof dolazi, te ga je u Parizu kao i u Rimu usluživala munjevitom brzinom. Kočijaš, dakle, uđe, opisa polukrug ne usporavajući hod i kapija se zatvori još dok su točkovi škripali po peskovitoj stazi.

Na levoj strani stepeništa kola se zaustaviše. Dva čoveka pojaviše se pred kolskim vratima; jedan je bio Alija, koji se osmehnu svome gospodaru sa neverovatno iskrenom radošću, ali ga Monte Kristo nagradi samo jednim pogledom.

Drugi se pokloni smerno i pruži ruku grofu da mu pomogne da siđe iz kola.

— Hvala, gospodine Bertučo — reče grof skočivši lako preko triju kolskih stepenica. — A beležnik?

— On je u malom salonu, preuzvišenosti — odgovori Bertučo.

— A posetnice koje sam vam rekao da poručite da se izrade u bakrorezu čim budete znali broj kuće?

— Gospodine grofe, već je učinjeno. Otišao sam najboljem graveru Pale Roajala, koji je izradio kliše preda mnom. Prva posetnica koja je odštampana odnesena je istog trenutka, po vašem naređenju, gospodinu baronu Danglaru, narodnom poslaniku, u ulici Šose-Danten broj 7, a ostale su na kaminu u sobi za spavanje Vaše preuzvišenosti.

— Dobro. Koliko je sati?

— Četiri sata.

Monte Kristo dade rukavice, šešir i štap onom francuskom lakeju koji je istrčao iz predsoblja grofa od Morserfa da pozove kola; pa zatim pređe u mali salon; napred je išao Bertučo da mu pokaže put.

— Bedne su ove mermerne statue u ovom predsoblju — reče Monte Kristo. — Nadam se da će mi se sve ovo ukloniti odavde.

Bertučo se pokloni.

Kao što je upravnik rekao, beležnik je čekao u malom salonu.

On je imao pošteno lice kao u drugog pariskog beležničkog pisara, uzdignutog na krajnje dostojanstvo periferijskog podbeležnika.

— Gospodin je beležnik kome je povereno da proda poljsku vilu koju ja hoću da kupim? — zapita Monte Kristo.

— Da, gospodine grofe — odgovori beležnik.

— Je li ugovor o prodaji spremljen?

— Jeste, gospodine grofe.

— Jeste li ga doneli?

— Evo ga.

— Vrlo dobro. A gde je ta kuća koju kupujem? — zapita nemarno Monte Kristo, obraćajući se upola Bertuču a upola beležniku.

Upravnik načini pokret koji je značio: "Ja ne znam". Beležnik pogleda Monte Krista začuđeno, pa reče:

— Kako! Gospodin grof ne zna gde je kuća koju kupuje?

— Bogme, ne — reče grof.

— Gospodin grof ne zna kakva je ona?

— A kako bih vraga i mogao da znam? Ja sam jutros stigao iz Kadisa, nisam još nikad bio u Parizu, i ovo je prvi put da sam stupio nogom u Francusku.

— Onda je to drugo nešto — odgovori beležnik. — Kuća koju gospodin grof kupuje nalazi se u Oteju.

Na ove reči Bertučo vidno poblede.

— A gde vam je taj vaš Otej? — zapita Monte Kristo.

— Nedaleko odavde, gospodine grofe, — reče beležnik — malo iza Pasija, na divnom mestu, usred Bulonjske šume.

— Tako blizu! — reče Monte Kristo. — Pa onda nije u polju. Kako ste mi vraga mogli izabrati kuću na samom ulazu u Pariz, gospodine Bertučo?

— Ja! — uzviknu upravnik sa nekom čudnom žurbom.

— Ne, zacelo, nije gospodin grof meni naložio da izaberem tu kuću. Neka se gospodin izvoli setiti, potražiti u svome pamćenju, pretresti svoje uspomene.

— Ah, tako je! — reče Monte Kristo. — Sada se sećam; pročitao sam taj oglas u jednim novinama i pustio sam da me primami onaj lažljivi natpis: Vila u polju.

— Još ima vremena, — reče živo Bertučo — i ako vaša preuzvišenost hoće da mi poveri da potražim svuda, naći ću vam ono što bude najbolje, bilo u Angijenu, bilo u Fontneju-Oroz, bilo u Belviju.

— Ne, bogme — reče nemarno Monte Kristo. — Pošto već imam ovu, zadržaću je.

— Gospodin ima pravo — reče brzo beležnik, jer se bojao da ne izgubi svoju zaradu. — To je divno imanje: izvorska voda, gusto drveće, ugodna zgrada, mada odavno napuštena; a da i ne računamo nameštaj, koji, ma koliko da je star, ima svoju vrednost, naročito danas kad se mnogo traže starine. Oprostite, ali ja mislim da gospodin grof ima savremen ukus.

— Govorite samo — reče Monte Kristo. — Znači da je to nešto pristojno?

— Ah, gospodine, to je nešto još bolje; to je veličanstveno.

— Vraga! Onda ne smemo propustiti takvu priliku — reče Monte Kristo. — Ugovor, molim vas, gospodine beležniče!

I on potpisa brzo, pošto baci pogled na ono mesto u ugovoru gde je bio naznačen položaj kuće i ime sopstvenika.

— Bertučo, — reče mu — dajte pedeset i pet hiljada franaka gospodinu.

Upravnik iziđe nepouzdanim korakom i vrati se sa svežnjem novčanica, koje je beležnik izbrojao kao čovek koji je naviknut da prima novac tek posle propisnog pregleda.

— A sad — zapita grof — jesu li ispunjene sve formalnosti?

— Sve, gospodine grofe.

— Imate li ključeve?

— Oni su kod vratara koji čuva tu kuću; ali evo naređenja koje sam mu dao da preda to imanje gospodinu.

— Vrlo dobro.

I Monte Kristo klimnu glavom beležniku kao da hoće da kaže: "Niste mi više potrebni; odlazite!"

— Ali — usudi se da kaže čestiti beležnik — čini mi se da se gospodin grof prevario; trebalo je dati svega pedeset hiljada franaka.

— A vaš honorar.

— On je isplaćen tom sumom, gospodine grofe.

— Ali zar niste vi došli od Oteja dovde?

— Jesam, razume se.

— E, pa onda vam treba platiti za vaš trud! — reče grof.

I otpusti ga pokretom ruke.

Beležnik iziđe natraške, klanjajući se do zemlje. Sada je prvi put, od onoga dana kada se upisao kao student, naišao na takvog klijenta.

— Otpratite gospodina — reče grof Bertuču.

I upravnik iziđe za beležnikom.

Čim grof ostade sam, on izvuče iz džepa jedan buđelar sa bravicom i otvori ga ključićem koji mu je visio o vratu i od koga se nikad nije rastajao.

Pošto potraži trenutak, zaustavi se na jednom, listiću na kome je bilo nekoliko zabeležaka, sravni te zabeleške sa ugovorom o kupovini koji je ležao na stolu, pa, pribirajući svoje uspomene, reče:

— Otej, Lafontenova ulica broj 28; tako je. A sad da li treba da se oslonim na priznanje iznuđeno verskim strahom ili telesnim strahom? Uostalom, kroz jedan sat znaću sve. Bertučo! —uzviknu udarivši malim čekićem sa gipkom drškom u zvonce, koje odjeknu oštrim i produženim zvukom kao kineski tas — Bertučo!

Upravnik se pojavi na vratima.

— Gospodine Bertučo, reče grof — zar mi niste jednom kazali da ste putovali po Francuskoj?

— Po izvesnim delovima Francuske jesam, preuzvišenosti.

— Vi zacelo poznajete okolinu Pariza?

— Ne, preuzvišenosti, ne! — odgovori upravnik sa izvesnom nervoznom drhtavicom, koju Monte Kristo, dobar poznavalac duševnih pokreta opravdano pripisa jakoj zabrinutosti.

— Šteta — reče on — što niste nikad bili u okolini Pariza, jer hoću da idem još večeras da vidim moje novo imanje, te pošto ćete poći sa mnom, mogli biste mi dati zacelo korisna obaveštenja.

— U Otej? — uzviknu Bertučo, a njegovo bakarasto lice skoro pomodre. — Ja da idem u Otej!

— Pa čega tu ima neobičnog što ćete ići u Otej, pitam vas? Kad budem stanovao u Oteju, moraćete da pođete tamo, pošto ste član ovoga doma.

Bertučo obori glavu pred zapovedničkim pogledom svoga gospodara i ostade nepomičan ne odgovorivši ništa.

— Gle! Šta je to s vama? Zar ćete me naterati da zvonim po drugi put za kola? — reče Monte Kristo glasom kojim je Luj XIV izgovorio one čuvene reči: "Umalo da nisam morao da čekam!"

Bertučo izjuri glavačke iz malog salona u predsoblje i viknu promuklim glasom:

— Konje njegove preuzvišenosti!

Monte Kristo napisa nekoliko pisama. Baš kad je pečatio poslednje, upravnik se ponovo pojavi i reče:

— Kola Vaše preuzvišenosti su pred vratima.

— E, onda uzmite svoje rukavice i šešir — reče Monte Kristo.

— Zar ja idem sa gospodinom grofom? — uzviknu Bertučo.

— Razume se; potrebno je da izdate potrebna naređenja, pošto ja nameravam da stanujem u toj kući.

Nije se još nikad dogodilo da se neko usprotivi nekoj grofovoj zapovesti; zato upravnik bez ikakve primedbe pođe za svojim gospodarem, koji se pope u kola i, dade mu znak da uđe za njim. Upravnik sede smerno na prednju klupicu.

5. KUĆA U OTEJU

Monte Kristo je zapazio da se Bertučo, silazeći niz stepenice, prekrstio kao što čine Korzikanci, a to će reći sekući vazduh palcem u obliku krsta, i da je, sedajući u kola, promrmljao sasvim tiho nekakvu kratku molitvu. Svaki drugi čovek, izuzev nekog radoznalca, ražalio bi se na čudnu odvratnost koju je čestiti upravnik ispoljio prema toj šetnji izvan varoši koju je smislio grof. Ali je ovaj, kako je izgledalo, bio odveć radoznao da bi poštedeo Bertuča toga kratkog putovanja.

Za dvadeset minuta stigoše u Otej. Upravnikovo uzbuđenje raslo je sve više. Kad dođoše u selo, zguren u uglu kola, poče da zagleda sa grozničavom uzrujanošću svaku kuću pored koje su prolazili.

— Kazaćete da se kola zaustave u Lafontenovoj ulici, pred brojem 28 — reče grof upirući nemilosrdno svoj pogled u upravnika, kome je izdavao ovo naređenje.

Znoj izbi po Bertučijevom čelu; ali on posluša, pa, nagnuvši se izvan kola, doviknu kočijašu:

— Lafontenova ulica, broj 28.

Taj broj 28 nalazio se na kraju sela. Za vreme puta noć se beše spustila, ili je bolje reći jedan crni oblak, pun elektriciteta, davao toj preranoj pomrčini izgled i svečanost nekog dramskog zbivanja.

Kola se zaustaviše, a lakej jurnu kolskim vratima i otvori lh.

— Šta je? — reče grof. — Vi ne silazite, gospodine Bertučo? Znači da ostajete u kolima? Ta na kog vraga mislite večeras?

Bertučo iziđe žurno kroz vrata i podnese svoje rame grofu, koji se ovoga puta osloni na njega i siđe postepeno niz tri kolska stepenika.

— Zakucajte na vrata — reče grof — i prijavite me.

Bertučo zakuca; vrata se otvoriše, i vratar se pojavi.

— Ko je to? — zapita on.

— To je vaš novi gazda, čestiti čoveče — reče lakej.

I on pruži vrataru uputno pismo koje je dao beležnik.

— Znači da je kuća prodata? — zapita vratar. — I to sad dolazi gospodin da u njoj stanuje?

— Da, prijatelju, — reče grof — i ja ću se truditi da ne zažalite za svojim ranijim gospodarem.

— O, gospodine, — reče vratar — neću imati mnogo da žalim za njim, jer ga vrlo retko viđamo. Ima već više od pet godina otkako nije došao, i vere mi, dobro je učinio što je prodao kuću koja mu nije donosila baš nikakav prihod.

— A kako se zvao vaš raniji gazda? — zapita Monte Kristo.

— Gospodin markiz, od Sen-Merana. Ah, on nije prodao kuću po onoj ceni koliko ga je stajala, to sam uveren.

— Markiz od Sen-Merana! — prihvati Monte Kristo. — Ali čini mi se da mi to ime nije nepoznato — reče grof.

— Markiz od Sen-Merana…

I izgledalo je kao da se priseća.

— Jedan stari plemić, — nastavi vratar — jedan verni službenik Burbonaca. Imao je jedinicu kćer i udao ju je za gospodina od Vilfora, koji je bio državni tužilac u Nimu, a zatim u Versaju.

Monte Kristo baci jedan pogled koji pade na Bertuča, čije je lice bilo modrije nego zid na koji se oslanjao da ne bi pao.

— A nije li ta ćerka umrla? — zapita Monte Kristo.

— Čini mi se da sam to čuo.

— Jeste, gospodine, pre dvadeset i jednu godinu, a otada nismo ponovo videli ni triput jadnog dragog markiza.

— Hvala, hvala — reče Morite Kristo, ceneći po upravnikovoj malaksalosti da ne može više zatezati tu žicu bez opasnosti da je prekine. — Hvala! Dajte mi, svetlosti, čestiti čoveče.

— Hoću li da pođem sa gospodinom?

— Ne, nije potrebno; Bertučo će poći sa mnom.

I Monte Kristo mu uz ove reči podari dva zlatnika, koji izazvaše eksploziju blagoslova i uzdaha.

— Ah, gospodine, — reče vratar pošto je uzalud tražio po ispusci iznad ognjišta i po obližnjim policama — pa ja nemam sveće pri ruci.

— Uzmite jedan fenjer sa kola, Bertučo, i pokažite mi odaje — reče grof.

Upravnik posluša bez primedbe, ali se moglo lako videti, po drhtanju ruke kojom je držao fenjer, koliko mu je mučno bilo da se pokori.

Prođoše kroz dosta prostrano prizemlje, pa kroz prvi sprat koji se sastojao od salona, kupatila i dveju spavaćih soba. Kroz jednu od ovih soba dolazilo se do kružnih stepenica čiji je kraj izlazio u baštu.

— Gle, evo jednih sporednih stepenica — reče grof. — To je dosta zgodno. Osvetlite mi, gospodine Bertučo; pođite ispred mene i hajdemo tamo kuda nas ove stepenice budu odvele.

— Gospodine, — reče Bertučo — one vode u baštu.

— A otkuda vi to znate, molim vas?

— To jest, one moraju tamo da vode.

— E, pa lepo! Hajde da se uverimo.

Bertučo uzdahnu i pođe napred. Stepenice su zaista vodile u baštu.

Kod izlaznih vrata upravnik se zaustavi.

— Hajdemo dalje, gospodine Bertučo! — reče grof.

Ali onaj kome se on obraćao bio je ošamućen, zabezeknut, poražen. Njegove izbezumljene oči tražile su svud unaokolo kao neke tragove jedne užasne prošlosti, a svojim zgrčenim rukama izgledalo je da pokušava da odagna neke jezive uspomene.

— No, šta je? — navaljivao je grof.

— Ne, ne! — uzviknu Bertučo, hvatajući se rukama za dovratak. — Ne, gospodine, ja neću ići dalje, to je nemoguće.

— Šta to znači? — prozbori neodoljivim glasom Monte Kristo.

— Pa vi vidite dobro, gospodine, — uzviknu upravnik — da ovo nije prirodno; da kad je trebalo da kupite neku kuću u Parizu, vi je kupujete baš u Oteju; i kad ste kupili kuću u Oteju, da ta kuća bude broj 28 u Lafontenovoj ulici! Ah, zašto vam nisam sve rekao još onamo, gospodaru! Vi zacelo ne biste onda zahtevali da dođem ovamo. Ja sam se nadao da će kuća gospodina grofa biti neka druga, a ne ova. Kao da nije bilo drugih kuća u Oteju, nego baš kuća ubistva!

— Gle, gle! — reče Monte Kristo zastavši odjednom.

— Kakvu ste to ružnu reč vi sad izgovorili! Vraški čoveče! Nepoverljivi Korzikanče! Uvek neke tajne i sujeverje! Hajde, uzmite taj fenjer da pregledamo baštu. Kad ste sa mnom, nećete se plašiti, nadam se!

Bertučo uze fenjer i posluša.

Kad se vrata otvoriše, pred njima se ukaza suro nebo na kome se mesec uzalud borio sa čitavim morem oblaka, koji su ga zastirali svojim tamnim talasima i koje bi on za trenutak osvetlio, no koji bi se zatim izgubili, još tamniji, u dubinama beskonačnog prostora.

Upravnik je hteo da pođe ulevo.

— Ne, gospodine — reče Monte Kristo. — Zašto da idemo stazama? Evo lepog travnjaka; pođimo napred.

Bertučo obrisa znoj koji mu je tekao sa čela, ali posluša; no ipak je i dalje skretao ulevo.

Monte Kristo je, naprotiv, išao udesno. Kad stiže do jedne grupe drveća, on zastade.

Upravnik nije mogao više izdržati.

— Sklonite se odatle, gospodine! — uzviknu on. — Udaljite se, preklinjem vas, vi ste baš na samom mestu!

— Na kome mestu?

— Tačno na mestu gde je on pao.

— Dragi gospodine Bertučo, — reče Monte Kristo smejiići se — opominjem vas da treba da dođete k sebi. Mi sad nismo u Sarteni ili u Kartu. Ovo nije korzikanska šikara, nego engleski vrt, zapušten, to priznajem, ali zato ne treba o njemu rđavo govoriti.

— Gospodine, ne stojte tu, ne stojte tu, preklinjem vas!

— Čini mi se da vas obuzima ludilo, gazda Bertučo, — reče grof hladno. — Ako je tako, recite mi to, ja ću vas zatvoriti u neku ludnicu pre no što se dogodi neka nesreća.

— Na žalost, preuzvišenosti — reče Bertučo vrteći glavom i sklapajući ruke u stavu koji bi zasmejao grofa da mu sva pažnja nije tog trenutka bila zauzeta mislima o nečem mnogo važnijem; te je usled toga veoma budno motrio i na najmanje izlive te plašljive savesti. — Na žalost, preuzvišenosti, ta se nesreća već dogodila!

— Gospodine Bertučo, — reče grof — vrlo mi je milo što vam mogu reći da, dok se tako drmusate, kršite ruke i kolutate očima kao mahnit čovek iz čijeg tela đavo neće da iziđe. Međutim, ja sam skoro uvek zapazio da je đavo koji najupornije želi da ostane na svome mestu obično neka tajna. Ja sam znao da ste vi Korzikanac; znao sam da uvek razmišljate o nekoj davnašnjoj osveti, i gledao sam vam kroz prste u Italiji, jer je to tamo obična stvar; ali u Francuskoj ubistvo se smatra za nešto veoma neukusno, pa ima žandarma koji se njime bave; ima sudija koji zbog njega izriču presude, i gubilišta koja vrše odmazdu.

Bertučo sklopi ruke, pa kako pri ovim pokretima nije ostavljao fenjer, svetlost osvetli njegovo izbezumljeno lice.

Monte Kristo ga je posmatrao istim pogledom kao što je u Rimu posmatrao Andrejino pogubljenje, pa zatim reče glasom od koga jadni upravnik ponovo zadrhta:

— Znači da je opat Buzoni slagao kad vas je, posle svog putovanja u Francusku 1829. godine, poslao meni sa jednim preporučenim pismom u kome mi je preporučio vaše dragocene osobine. E, bogme, ću pisati opatu; učiniću ga odgovornim za njegovog štićenika, pa ću verovatno saznati sve o tome ubistvu. Samo ja vas upozoravam, gospodine Bertučo, da, kad živim u nekoj zemlji, ja imam običaj da poštujem njene zakone i da ne želim da radi vas dođem u sukob sa francuskim sudovima.

— Oh, ne činite to, preuzvišenosti! Ja sam vam verno služio, zar ne? — uzviknu Bertučo u očajanju. — Ja sam uvek bio pošten čovek, i ja sam čak, koliko god sam mogao, činio dobra dela.

— Ja ne kažem da niste, — odgovori grof — ali zašto ste kog vraga toliko uzrujani? To je rđav znak, jer čista savest ne nateruje toliko bledilo na lice, toliku grozničavost u ruke jednog čoveka…

— Ali, gospodine grofe, — odgovori ustežući se Bertučo t— zar mi niste vi sami kazali da vas je gospodin opat Buzoni, koji je čuo moju ispovest u tamnici u Nimu, upozorio kad me je poslao vama da ja imam težak teret na duši?

— Jeste, ali pošto vas je on slao meni govoreći da ćete vi biti odličan upravnik, ja sam pomislio da ste krali, i to je sve.

— Oh, gospodine grofe! — reče Bertučo prezrivo.

— Ili, pošto ste Korzikanac, da niste mogli odoleti želji da uštavite jednu kožu, kako se ironično kaže u vašem zavičaju kada, naprotiv, pokvarite nečiju kožu.

— E, pa jeste, gospodaru, jeste, dobri gospodaru, tako je! — uzviknu Bertučo bacajući se pred grofova kolena. — Jeste, to je bila osveta, zaklinjem se, prosto osveta.

— Ja to razumem, ali ne razumem zašto vas baš ova kuća toliko uzrujava.

— Ali, gospodaru, zar nije to sasvim prirodno — nastavi Bertučo — pošto je ta osveta izvršena u ovoj kući?

— Šta, u mojoj kući!

— Oh, gospodaru, onda još nije bila vaša! — odgovori naivno Bertučo.

— Pa čija je bila? Gospodina markiza od Sen-Merana, rekao nam je, čini mi se, vratar. Šta ste vi kog vraga imali da se svetite markizu od Sen-Merana?

— O, nije njemu, gospodaru, nego nekom drugom.

— Ovo je čudna slučajnost — reče Monte Kristo kao da se pokorava svojim mislima — da se, nađete ovako slučajno, bez ikakve pripreme, u kući u kojoj se odigrao prizor koji u vama izaziva takvu užasnu grižu savesti.

— Gospodaru, — reče upravnik — uveren sam da je zla kob udesila sve ovo: pre svega, vi kupujete kuću baš u Oteju, i to kuću u kojoj sam izvršio ubistvo; vi silazite u baštu baš onim stepenicama kojima je i on sišao; vi se zaustavljate baš na onom mestu gde je on dobio udarac; na dva koraka odatle, pod onim platanom, bila je raka u koju je on malo ranije bio zakopao dete. Sve to nije slučajnost, ne, jer bi onda slučaj isuviše ličio na proviđenje.

— Pa dobro, eto, gospodine Korzikanče, pretpostavimo da je to bilo proviđenje. Ja uvek pretpostavljam svašta. Uostalom, bolesnim umovima treba činiti ustupke. Eto, priberite se i ispričajte mi to.

— Ja sam to ispričao samo jedanput, i to opatu Buzoniju. Takve stvari — dodade Bertučo vrteći glavom — kazuju se samo kao tajna ispovedniku.

— Onda, dragi moj Bertučo, — reče grof — nemojte mi zameriti ako vas pošaljem natrag vašem ispovedniku. Možete zajedno s njim postati kartuzijanski ili bernardijski kaluđer, pa razgovarati o svojim tajnama. Ali ja se bojim jednog ukućanina koji se plaši takvih utvara. Ja ne volim da moja posluga ne sme da se šeta uveče po mojoj bašti. A osim toga, priznajem da ne marim mnogo da me jednog dana poseti policijski komesar. Jer, zapamtite ovo, gazda Bertučo: u Italiji se sudskim vlastima plaća samo ako ćute, ali im se u Francuskoj mora platiti kad progovore. Vraga! Ja sam zaista verovao da ste vi malo Korzikanac a mnogo krijumčar, i da ste vrlo vešt upravnik, ali sad vidim da ste sposobni i za druge stvari. Ja vas otpuštam, gospodine Bertučo.

— O, gospodaru, gospodaru! — uzviknu upravnik prestravljen tom pretnjom. — O, ako je to samo uslov da ostanem u vašoj službi, ja ću govoriti, reći ću sve; a ako vas napustim, e, onda će to značiti da odlazim na gubilište.

— Onda je to drugo nešto — reče Monte Kristo. — Ali ako nameravate da me lažete, razmislite dobro, jer je bolje i da ne govorite.

— Ne, gospodine, zaklinjem vam se spasenjem svoje duše da ću vam sve reći! Jer i sam opat Buzoni saznao je samo jedan deo moje tajne. Ali pre svega, preklinjem vas, udaljite se od toga platana! Eno, mesec će probiti onaj oblak, a tu, na tome istome mestu gde ste vi sad, uvijen u taj ogrtač koji mi skriva vaš stas i koji liči na ogrtač gospodina od Vilfora…

— Kako! — uzviknu Monte Kristo — to je bio gospodin od Vilfora…

— Vaša svetlost ga poznaje?

— Nekadašnji državni tužilac u Nimu?

— Da.

— Koji se oženio kćerkom markiza od Sen-Merana?

— Jeste.

— I koji je u sudstvu uživao ugled najpoštenijeg, najstrožeg, najneumitnijeg pravozastupnika?

— E, vidite, gospodine, — uzviknu Bertučo — taj čovek besprekornog ugleda…

— Da.

— Bio je podlac,

— Eh, — reče Monte Kristo — to je nemoguće!

— Pa ipak je tako kao što vam kažem.

— Zbilja? — reče Monte Kristo. — I vi imate dokaz za to?

— Imao sam ga nekada.

— I izgubili ste ga, smetenjače?

— Da; ali ako bi se malo bolje potražilo, mogao bi se pronaći.

— Zaista! — reče grof. — Ispričajte mi to, gospodine Bertučo, jer to počinje da me istinski zanima.

I grof, pevušeći neku ariju iz Lucije, ode i sede na jednu klupu, dok je Bertučo išao za njim pribirajući svoje uspomene.

Bertučo ostade stojeći pred njim.

6. VENDETA

— Odakle gospodin grof želi da započnem pričanje? — zapita Bertučo.

— Pa odakle hoćete, — reče Monte Kristo — pošto ja o tome ne znam baš ništa.

— A ja sam mislio da je gospodin opat Buzoni rekao vašoj preuzvišenosti…

— Da, jamačno neke pojedinosti, ali je otada prošlo sedam ili osam godina, te sam sve to zaboravio.

— Onda mogu bez bojazni da budem dosadan vašoj preuzvišenosti…

— Pričajte, gospodine Bertučo, pričajte. Vi ćete mi zameniti večernje novine.

— Ti događaji započeli su 1815. godine.

— O, o, — reče Mante Kristo — pa 1815. godina nije bila baš tako nedavno.

— Nije, gospodine; pa ipak, i najmanje pojedinosti su mi u sećanju kao da se to juče dogodilo. Imao sam jednog brata, starijeg od mene, koji je bio u carevoj službi. On je postao poručnik u jednom puku sastavljenom od samih Korzikanaca. Taj brat je bio moj jedini prijatelj. Ostali smo bez roditelja; meni je tada bilo pet a njemu osamnaest godina. On me je odgajio kao da sam mu bio sin. Godine 1814, za vladavine Burbona, on se oženio. Car se vratio sa ostrva Elbe, i moj brat odmah ponovo stupi u vojsku, a kad je lako ranjen kod Vaterloa, povukao se s vojskom iza Loare.

— Pa vi meni tu pripovedate istoriju stodnevne vladavine, gospodine Bertučo, — reče grof — a ona je već napisana, ako se ne varam.

— Oprostite mi, preuzvišenosti, ali ove prve pojedinosti su potrebne, a vi ste mi obećali da ćete biti strpljivi.

— Produžite, produžite! Što sam rekao, ne poričem.

— Jednoga dana dobismo jedno pismo. Treba da vam kažem da smo stanovali u seocetu Roljanu, na kraju Korzikanskog rta. To pismo bilo je od moga brata. On nam je javljao da je vojska raspuštena i da se vraća preko Šatorua, Klermon-Ferana, Pija i Nima. Molio me je, ako imam nešto novca, da mu ga pošaljem preko jednog našeg poznanika krčmara, sa kojim sam imao neke veze.

— Krijumčarske — dodade Monte Kristo.

— Eh, bože moj, gospodine grofe, pa mora se živeti!

— Dabogme. Nastavite samo.

— Ja sam nežno voleo svoga brata, kao što sam vam rekao preuzvišenosti, pa se zato reših ne da mu pošaljem novac nego da mu ga ja sam odnesem. Imao sam oko hiljadu franaka, pa ostavih pet stotina Asunti, svojoj snasi, a ja uzeh preostalih pet stotina i pođoh na put ka Nimu. Bilo je to lako, jer sam imao svoju barku, pa je trebalo da je natovarim na morskoj obali. Ali pošto je natovarih, dunu suprotan vetar, te četiri ili pet dana nismo mogli da uplovimo u Ronu. Naposletku nam to pođe za rukom; doplovismo do Arla, pa ostavih barku između Belgarda i Bokera, a ja pođoh u Nim.

— Sad smo već bliže događaju, zar ne?

— Da, gospodine. Oprostite mi, ali, kao što će Vaša preuzvišenost videti, ja vam govorim samo ono što je neophodno. Dakle, uto su vršeni oni čuveni pokolji na jugu Francuske. Bilo je tu nekoliko razbojnika koji su se zvali Trestajon, Trifemi i Grafan. Oni su klali po ulicama sve one za koje su sumnjali da su bonapartisti. Bez sumnje je gospodin grof čuo o tim ubistvima?

— Vrlo malo; ja sam tada bio vrlo daleko od Francuske. Nastavite.

— Ulazeći u Nim, gazilo se bukvalno po krvi. Na svakom koraku nailazilo se na leševe. Ubice, organizovane u razbojničke bande, ubijale su, pljačkale, palile kuće.

Kad sam ugledao taj pokolj, uzdrhtao sam, ne zbog sebe, — jer se ja, običan korzikanski ribar, nisam imao mnogo čega da bojim; naprotiv, to vreme bilo je vrlo povoljno za nas krijumčare — nego za svoga brata, carevog vojnika, koji se vraćao iz vojske sa Loare, sa svojom uniformom i epoletama, i koji je prema tome imao od svačega da strahuje.

Otrčah našem krčmaru. Moja predosećanja nisu me bila prevarila: moj brat je stigao uoči toga dana u Nim, i na samim vratima onoga kod koga je bio došao da zatraži utočište bio je ubijen.

Učinih sve moguće da saznam ko su ubice; ali mi niko, nije smeo da kaže njihova imena, toliko ih se svaki plašio. Ja se tada setih onoga francuskog pravosuđa o kome su mi toliko govorili i koje se ne boji ničega, te iziđoh pred državnog tužioca.

— A taj se državni tužilac zvao Vilfor? — zapita nemarno Monte Kristo.

— Da, preuzvišenosti; on je došao tamo iz Marselja, gde je bio zamenik državnog tužioca. Njegova revnost donela mu je unapređenje. On je bio jedan od prvih koji su obavestili vladu o iskrcavanju sa ostrva Elbe.

— Dakle — prihvati Monte Kristo — vi ste izišli pred njega.

"— Gospodine, — rekao sam mu — moj brat je juče ubijen na ulici u Nimu. Ja ne znam ko je to učinio, ali je vaša dužnost da to znate. Vi ste ovde starešina pravosuđa, a dužnost je pravosuđa da osveti one koje ono nije umelo da zaštiti.

"— A šta je bio vaš brat? — zapitao je državni tužilac.

"— Poručnik u korzikanskom bataljonu.

"— Znači vojnik uzurpatorov?

"— Vojnik francuske vojske.

"— E, pa eto! — odvrati on. — On se služio mačem, pa je od mača i poginuo.

"— Varate se, gospodine. On je poginuo od kame.

"— Pa šta hoćete da ja tu učinim? — odgovorio je tužilac.

"— Ja sam vam to već kazao: hoću da ga osvetite.

"— Na kome?

"— Na njegovim ubicama.

"— Otkud ja to znam ko su oni?

"— Naredite da ih potraže.

"— Radi čega? Vaš brat se verovatno posvađao s nekim i tukao u dvoboju. Svi ti stari vojnici služe se nasiljima koja su im uspevala za vreme Carstva, no koja se sad rđavo završavaju po njih; a naši ljudi sa Juga ne vole ni vojnike ni nasilja.

"— Gospodine, — nastavio sam ja — ja vas ne molim za sebe. Ja lično ili ću plakati ili ću se osvetiti, i to je sve. Ali moj jedini brat ima ženu. Ako bi se i meni dogodilo da poginem, to jadno stvorenje umrlo bi od gladi, jer je ona živela jedino od rada moga brata. Izdejstvujte za nju neku malu penziju od vlade.

"— Svaka revolucija donosi sa sobom i izvesne nesreće — odgovori gospodin od Vilfora. — Vaš brat je bio žrtva ove, i to je zao udes, te vlada zbog toga ne duguje ništa vašoj porodici. Kad bismo mi sudili sve osvete koje su pristalice uzurpatorove, dok su bile na vlasti, vršile nad kraljevim pristalicama, vaš brat bi možda bio osuđen na smrt. Ovo što se sada događa sasvim je prirodna pojava, jer je takav zakon odmazde.

"— Šta, gospodine! — uzviknuo sam ja. — Zar je mogućno da mi tako govorite vi, predstavnik pravosuđa?

"— Svi ovi Korzikanci su ludi, tako mi časti! — odgovorio je gospodin od Vilfora. — Oni još misle da je njihov zemljak car. Vi ste pobrkali vreme, dragi moj. Trebalo je da dođete da mi to kažete pre dva meseca. Danas je to prekasno. Odlazite odavde, a ako ne odete, ja ću narediti da vas izbace."

Ja sam ga gledao trenutak da vidim da li bi se od ponovnog preklinjanja moglo nešto očekivati. Taj čovek bio je kao stena. Ja sam mu tada prišao i rekao poluglasno.

"— E, pa lepo! Pošto vi znate kakvi su Korzikanci, vi zacelo znate i kako oni održavaju svoju reč. Vi smatrate da je dobro učinjeno što je moj brat ubijen kao bonapartist, jer ste vi kraljev pristalica. E, vidite, ja koji sam takođe bonapartist, ja vam kažem ovo: da ću ja ubiti vas. Od ovog trenutka objavljujem vam vendetu; zato se pričuvajte i pazite se što bolje možete, jer kad se prvi put sretnemo, to će značiti da vam je došao poslednji čas."

I posle toga, pre nego što se on povratio od iznenađenja, ja sam otvorio vrata i pobegao.

— Gle, gle! — reče Monte Kristo. — Sa tim vašim poštenjačkim licem vi radite takve stvari, gospodine Bertučo, i to još sa jednim državnim tužiocem! Fuj! A da li je on bar znao šta znači ta reč vendeta?

— On je to znao tako dobro da od tog trenutka nije više izlazio sam i zatvarao se u svoju kuću, a naredio je da me svuda traže. Srećom, ja sam se bio tako dobro sakrio, da me nije mogao pronaći. Tada ga je obuzeo strah; bojao se da i dalje ostane u Nimu. Zamolio je da ga premeste, i kako je zaista bio uticajan čovek, bio je premešten u Versaj. Ali vi znate da ništa nije daleko jednom Korzikancu koji se zakleo da se osveti svome neprijatelju, te njegova kola, ma koliko da su brzo odmicala, nisu nikada bila dalje od pola dana hoda ispred mene, iako sam ja išao za njim pešice.

Nije bilo važno da ga ubijem, mada sam za to imao sto puta priliku; nego je trebalo da ga ubijem a da ne budem otkriven, a naročito da ne budem uhapšen, jer nisam više pripadao samo sebi, već sam imao da štitim i hranim svoju snahu. Tri meseca sam ja vrebao gospodina od Vilfora; tri meseca nije on prešao nijedan korak, nije otišao nikuda, nije izašao ni u jednu šetnju a da ga moj pogled nije pratio onamo kuda je išao. Naposletku otkrih da on potajno odlazi u Otej. Pratio sam ga i dalje, i video sam da ulazi u ovu kuću u kojoj smo mi sad. Samo, umesto da ulazi kao ceo svet kroz kapiju sa ulice, dolazio je bilo na konju bilo kolima, ostavljao kola ili konja u krčmi, pa ulazio kroz onu kapijicu koju vidite onamo.

Monte Kristo klimnu glavom, što je bio dokaz da u mraku zaista vidi ulaz koji mu je Bertučo pokazao.

— Nije mi više bilo potrebno da budem u Versaju, te se nastanih u Oteju i počeh da se obaveštavam. Ako sam hteo da ga uhvatim, bilo je jasno da treba tu da razapnem svoju zamku.

Ova kuća kao što je vratar rekao Vašoj preuzvišenosti, pripadala je gospodinu od Sen-Merana, Vilforovom tastu. Gospodin od Sen-Merana stanovao je u Marselju, te mu je ovo poljsko imanje bilo beskorisno; zato ga je on, kako se govorilo, bio nedavno iznajmio jednoj mladoj udovici koju su poznavali samo pod imenom baronica.

I zaista, jedne večeri, kad sam pogledao preko zida, video sam jednu mladu i lepu ženu kako šeta sama po ovoj bašti, koju nije nadvisivao nijedan tuđ prozor. Ona je često pogledala prema kapijici, te mi postade jasno da očekuje gospodina od Vilfora. Kad ona naiđe dosta blizu mene, tako da sam i u tami mogao da joj sagledam crte lica, videh da je to lepa mlada žena od osamnaest do devetnaest godina, visoka i plavokosa. Kako je bila u prostom domaćem ogrtaču i kako joj struk ničim nije bio stegnut, mogao sam zapaziti da je trudna i da se njena trudnoća izgleda čak dosta bližila kraju.

Posle malo otvori se kapijica, i uđe jedan čovek. Mlada žena potrča mu u susret što je brže mogla i oni se baciše u zagrljaj jedno drugome, poljubiše se nežno i vratiše se zajedno u kuću.

Taj čovek bio je gospodin od Vilfora. Ja ocenih da, kad bude izlazio, naročito noću, mora da prođe sam kroz baštu celom njenom dužinom.

— A da li ste — zapita grof — saznali kasnije ime te žene?

— Nisam, preuzvišenosti — odgovori Bertučo. — Videćete sad odmah da nisam imao vremena da to saznam.

— Nastavite.

— Te večeri — nastavi Bertučo — možda sam mogao da ubijem državnog tužioca; ali nisam još dovoljno poznavao baštu u svima njenim pojedinostima. Bojao sam se da ga neću odjednom ubiti, te ako bi neko dotrčao na njegove uzvike, ne bih mogao da pobegnem. Odložih taj posao za naredni sastanak, a da mi ništa ne bi promaklo, uzeh jednu sobicu koja je gledala na ulicu što je išla duž baštenskog zida.

Posle tri dana, oko sedam sati uveče, videh kako iz ove kuće iziđe jedan sluga na konju i odjuri u trku putem ka Sevru. Pomislih da je otišao u Versalj. Nisam se prevario. Tri sata kasnije taj čovek se vratio sav prašnjav. Bio je izvršio svoj zadatak.

Posle desetak minuta drugi jedan čovek, koji je išao pešice, uvijen u ogrtač, otvori kapijicu bašte, koja se zatvori za njim.

Ja iziđoh brzo iz kuće. Iako nisam video Vilforovo lice, poznao sam ga po lupanju svog srca. Pređoh preko ulice i dođoh do jednog odbojnog kamena na uglu zida, sa koga sam prvi put gledao u baštu.

Ovoga puta nisam se zadovoljio da samo gledam, nego izvukoh nož iz džepa, oprobah mu vrh da li je dovoljno oštar pa skočih preko zida.

Moja prva briga bila je da otrčim do kapijice. On je bio ostavio ključ iznutra, a bio je samo toliko oprezan da je zaključao vrata.

Ništa, dakle, sa te strane nije moglo da spreči moje bekstvo. Počeh da razgledam pojedinosti toga mesta. Bašta je imala oblik pravougaonika, a u sredini se pružao travnjak sa sitnom engleskom travom, dok su na uglovima tog travnjaka bile grupe drveća sa gustim lišćem, prošaranim jesenjim cvetovima.

Da bi otišao od kuće do kapijice, ili od kapijice do kuće, bilo da ulazi ili da izlazi, gospodin od Vilfora je morao da prođe pored jedne od tih grupa drveća.

Bio je kraj septembra; vetar je jako duvao; slaba svetlost bledog meseca, koji su svakog časa zaklanjali teški oblaci što su brzo promicali nebom, belila je pesak po stazama koje su vodile u kuću, ali nije mogla da probije tamu toga gustog drveća, u kome je čovek mogao da ostane skriven a da se ne boji da će biti primećen.

Ja sam se sakrio u onom drveću pored koga je Vilfor morao da prođe najbliže meni. Tek što sam stigao tamo, kad mi se, kroz vihore vatre koji su savijali drveće iznad moje glave, učini da čujem neko ječanje. Ali vi znate, ili, bolje reći, ne znate, gospodine grofe, da se onome koji čeka trenutak da izvrši ubistvo neprestano pričinjava da čuje neke potmule krike u vazduhu. Protekoše dva sata, a za to vreme meni se činilo da u više mahova čujem ono isto ječanje. Tada odzvoni ponoć.

Dok je poslednji zvuk još podrhtavao odjekujući tužno, ja ugledah nekakvu svetlost što je osvetljavala prozore tajnih stepenica kojima smo maločas sišli.

Vrata se otvoriše, i onaj čovek u ogrtaču ponovo se pojavi. To je bio jeziv trenutak, ali sam se ja tako odavno pripremao za taj trenutak, da ništa u meni nije klonulo. Izvukoh nož, otvorih ga i spremih se.

Čovek u ogrtaču išao je pravo k meni; ali ukoliko se on više približavao čistinom, meni se činilo da u desnoj ruci drži neko oružje. Ja se pobojah ne borbe, nego neuspeha. Kad je bio samo na nekoliko koraka od mene, videh da ono što sam pomislio da je neko oružje nije ništa drugo do ašov.

Ja još nisam mogao da pogodim radi čega gospodin od Vilfora drži ašov u ruci, kad se on zaustavi na ivici grupe drveća, obazre se unaokolo, pa poče da kopa rupu u zemlji. Tek tada zapazih da je bilo nečega u njegovom ogrtaču, koji je on malo pre toga spustio na travu da bi lakše mogao da radi.

Tada, to priznajem, nešto malo radoznalosti uvuče se u moju mržnju. Hteo sam da vidim šta je tu Vilfor došao da uradi. Stajao sam i dalje nepomično, pritajena daha, i očekivao.

Zatim mi pade na um jedna misao, koja se potvrdi kad videh kako državni tužilac izvuče iz svoga ogrtača jedan kovčežić dugačak dve stope i širok šest do sedam palaca.

Ja ga pustih da smesti kovčežić u rupu, preko koje on ponovo nagrnu zemlju, pa zatim poče da gazi po svežoj zemlji da bi uklonio trag toga noćnog posla. Ja tada jurnuh k njemu i zarih mu nož u grudi govoreći mu:

"— Ja sam Đovani Bertučo! Tvoja smrt za mog brata, a tvoje blago za njegovu udovicu. Eto vidiš da je moja osveta potpunija nego što sam se nadao."

Ne znam da li je on čuo te reči; ne verujem, jer je pao ne pustivši ni jedan uzvik. Osetih kako mi mlazevi njegove vrele krvi šikljaju po rukama i po licu; ali sam bio opijen, ushićen do ludila. Ta krv me je osvežavala umesto da me peče. Za tren oka otkopah kovčežić ašovom; zatim, da se ne bi videlo da sam ga uzeo, zatrpah i ja rupu, bacih ašov preko zida, pa istrčah kroz kapijicu, koju zaključah spolja, a ključ ponesoh.

— Eto, — reče Monte Kristo — to je bilo, kako vidim, jedno malo ubistvo propraćeno krađom.

— Nije, preuzvišenosti — odgovori Bertučo. — To je bila vendeta praćena naknadom.

— A je li bar suma bila povelika?

— To nije bio novac.

— Ah, jeste, sećam se — reče Monte Kristo. — Niste li spomenuli neko dete?

— Tačno, preuzvišenosti. Otrčao sam do reke, seo na padinu, pa nestrpljiv da saznam šta se nalazi u kovčežiću, razvalih bravu nožem.

U jednoj peleni od tankog batista bilo je uvijeno jedno dete koje se tek bilo rodilo. Njegovo zacrvenelo lice i pomodrele ruke pokazivale su da se moralo ugušiti usled prirodne veznice omotane oko njegovog vrata. Međutim, kako se ono još nije bilo ohladilo, ja sam se ustezao da ga bacim u vodu koja je tekla ispod mojih nogu. I zaista, posle malo učini mi se da osetih lako kucanje u blizini srca. Oslobodih mu vrat od vrpce koja ga je obavijala, pa pošto sam bio bolničar u bolnici u Bastiji, učinih ono što bi mogao učiniti i lekar u takvoj prilici, a to će reći ja mu udahnuh odvažno vazduh u pluća, i posle četvrt časa neverovatnog naprezanja videh kako dete poče da diše, i čuh kako mu se jedan uzvik ote iz grudi.

Sad i ja uzviknuh, ali od radosti. "Bog me ne proklinje — pomislih ja — pošto dopušta da povratim život jednom ljudskom biću u zamenu za život što sam ga oduzeo drugom jednom!"

— Pa šta ste učinili s tim detetom? — zapita Monte Kristo. — To je bio prilično nezgodan prtljag za čoveka koji je trebalo da beži.

— Zato ja nisam pomislio ni za trenutak da ga zadržim. Ali sam znao da u Parizu postoji jedna ustanova gde se primaju ta jadna stvorenja. Prolazeći pored trošarinske stanice izjavih da sam našao to dete na putu i zapitah gde je dom za nahočad. Kovčežić je bio potvrda za to; batistene pelene kazivale su da je dete pripadalo bogatim roditeljima, a krv kojom sam bio umrljan mogla je da bude isto tako detinja kao i neke druge osobe. Ne staviše mi nikakvu primedbu. Kazaše mi gde je dom za nahočad, koji se nalazio sasvim pri kraju ulice Anfer, te ja, pošto sam iz predostrožnosti rasekao pelenu na dva dela, tako da jedno od dvaju slova kojom je bila obeležena i dalje ostane oko detinjeg tela, dok sam ja zadržao ono drugo, ostavih svoj teret u obrtni orman za nahočad u zidu doma, zazvonih i pobegoh što sam brže mogao. Posle petnaest dana vratio sam se u Roljano i rekao Asunti:

"— Uteši se, snaho. Izrael je poginuo, ali sam ga ja osvetio."

Tada mi ona zatraži da joj objasnim te reči, i ja joj ispričah sve što se dogodilo.

"— Đovani, — rekla mi je Asunta — trebalo je da doneseš to dete, pa bismo mu mi bili umesto roditelja, koje je izgubilo, nazvali bismo ga Benedeto, te bi nas za to dobro delo bog zaista blagoslovio."

Umesto odgovora ja joj dadoh onu polovinu pelene koju sam bio sačuvao da bismo mogli zatražiti da nam se dete vrati ako bismo postali imućniji.

— A kojim slovima je bila obeležena ta pelena? — zapita Monte Kristo.

— Jednim H i jednim N, iznad kojih je bila baronska krunica.

— Čini me se, neka mi bog oprosti, da se vi služite izrazima iz heraldike, gospodine Bertučo! Gde ste vraga izučavali heraldiku?

— U vašoj službi, gospodine grofe, gde se može sve naučiti.

— Nastavite, jer sam radoznao da saznam dve stvari.

— Koje, gospodaru?

— Šta je docnije bilo s tim muškarčićem? Zar mi niste kazali da je to bio muškarčić, gospodine Bertučo?

— Nisam preuzvišenosti. Ne sećam se da sam to spomenuo.

— Ah, učinilo mi se da sam to čuo; verovatno sam se prevario.

— Ne, niste se prevarili, jer je to zaista bio muškarac. Ali vaša preuzvišenost reče da je želela da sazna dve stvari; koja je druga?

— Druga je onaj zločin za koji ste bili optuženi kad ste tražili ispovednika i kada je opat Buzoni došao na taj poziv k vama u tamnicu u Nimu.

— Možda će ta priča biti predugačka, preuzvišenosti.

— Šta mari? Sada je tek deset sati; vi znate da ja ne spavam, a mislim da ni vama nije mnogo do spavanja.

Bertučo se pokloni i nastavi pričanje.

— Da bih odagnao uspomene koje mi nisu davale mira, a isto tako i da bih mogao da izdržavam jednu udovu, ja se revnosno opet prihvatih krijumčarskog posla, koji je tada postao lakši usled olabavljenja zakona, koje nastupa uvek posle neke revolucije. Naročito su južne morske obale bile čuvene zbog neprestanih nereda koji su se događali čas u Avinjonu, čas u Nimu, čas u Izesu. Mi iskoristismo to primirje koje nam je vlada dala da uspostavimo veze sa čitavim primorjem. Otkako je moj brat bio ubijen na ulici u Nimu, ja nisam hteo da svraćam u tu varoš. Zbog toga je krčmar s kojim smo poslovali, videći da više nećemo da dolazimo k njemu, došao k nama i osnovao filijalu svoje krčme na putu od Belgarda ka Bokeru, sa nazivom Most na Gari. Mi smo tako imali, bilo prema Egmortu, bilo u Martigu, bilo u Buku, dvanaestak slagališta gde smo ostavljali robu i gde smo, u slučaju potrebe, nalazili sklonište od carinskih stražara i žandarma. Krijumčarski posao donosi mnogo prihoda kad se u njega unosi izvesna oštroumnost i malo krepkosti. Što se mene tiče, ja sam živeo u planinama, pošto sam sad imao dva razloga da se bojim žandarma i carinika, jer svaki izlazak pred sudije mogao je da povuče za sobom neku istragu, a istraga je uvek izlet u prošlost, a u mojoj prošlosti moglo se sad naići na nešto ozbiljnije nego što su prokrijumčarene cigare ili burad sa rakijom koja su se kretala bez propusnice. Zato sam ja, voleći hiljadu puta više smrt nego hapšenje, vršio neverovatne podvige, koji su mi dosta puta dali dokaza da je preveliko staranje o telu skoro jedina smetnja da uspemo u onim svojim namerama za koje je potrebno brzo odlučivanje i snažno i odlučno izvršavanje. I zaista, kad čovek jednom prežali svoj život, on više nije kao ostali ljudi, ili, bolje reći, ostali ljudi nisu više kao on, te svaki ko se na tako nešto odluči oseća odmah kako mu se snaga udvostručuje, a vidik mu se širi.

— Vi filozofirate, gospodine Bertučo! — prekide ga grof. — Pa to znači da ste se vi bavili svačim pomalo u svom životu?

— Oh, oprostite, preuzvišenosti!

— Ne, ne; samo je dockan da se u deset i po sati uveče filozofira! Ali ja nemam da vam stavim nikakvu drugu primedbu, pošto nalazim da je vaša filozofija tačna, što se ne može reći za sve filozofije.

— Moja putovanja postadoše, dakle, sve duža i sve plodnija. Asunta je bila čuvarna, te je naša mala imovina sve više rasla. Jednoga dana, kad sam polazio na jedno putovanje, ona mi reče:

"— Idi, a kad se vratiš prirediću ti jedno iznenađenje."

Ja sam je uzalud zapitkivao; ona nije htela ništa da mi kaže, i ja otputovah.

Moje putovanje potrajalo je šest nedelja. Otišli smo u Luku da utovarimo ulje, i u Livorno da uzmemo engleski pamuk. Iskrcali smo tovar bez nezgoda, naplatili zaradu i vratili se vrlo veseli.

Kad sam ušao u kuću, prvo što sam ugledao na najvidnijem mestu u Asuntinoj sobi, u kolevci koja je bila raskošna u poređenju sa ostalim nameštajem u sobi, bilo je detence od sedam do osam meseci. Ja uzviknuh radosno. Jedini trenuci tuge koju sam, osećao posle ubistva državnog tužioca dolazili su mi usled toga što sam bio napustio to dete. Razume se da nisam nimalo osećao grižu savesti zbog samog ubistva.

Jadna Asunta je sve to bila naslutila. Ona je iskoristila moje odsustvo, pa ponevši onu polovinu pelene, i pošto je zapisala, da ne bi zaboravila, tačan dan i čas kada je dete bilo ostavljeno u domu za nahočad, otputovala je u Pariz i otišla da ga ona lično zatraži. Nisu joj stavili nikakvu zamerku i predali su joj dete.

Ah, priznajem, gospodine grofe, kad sam video to jadno stvorenje kako spava u kolevci, grudi su mi se raširile i suze potekle iz očiju.

"— Zaista, Asunta, — uzviknuo sam — ti si čestita žena i proviđenje će te blagosloviti."

— To je već manje tačno nego vaša filozofija — reče Monte Kristo. — Istina, to je samo vaše verovanje.

— Na žalost, preuzvišenosti, — nastavi Bertučo — vi ste potpuno u pravu, jer je bog stavio u dužnost baš tom detetu da me kazni. Još nikada se opakija narav nije ispoljila tako prerano, a ipak se ne može reći da je ono bilo rđavo vaspitano, jer je moja snaha postupala s njim kao s kneževskim sinom. Bio je to dečko divna lica, očiju svetlo-plavih, kao oni prelivi na kineskom porcelanu koji se tako skladno slažu sa mlečnobelom osnovom. Samo je njegova kosa odveć vatrenoplava, davala njegovom licu nekakav čudan izraz, koji je udvostručavao živahnost njegovog pogleda i zlobu njegovog osmeha. Na nesreću, ima jedna poslovica koja kaže da je riđokos čovek ili veoma dobar ili veoma zao. Ova poslovica nije slagala odnosno Benedeta, i još od prve mladosti on se pokazao zao. Istina je i to da je blagost njegove pomajke podsticala njegove urođene sklonosti. To dete radi koga je moja jadna snaha odlazila na trg u varoš na četiri do pet milja od sela da mu kupi rano voće i najukusnije slatkiše, više je volelo, umesto pomorandži iz Palme i konzerviranog voća iz Đenove, kestenje koje je kralo od suseda preskačući žive ograde ili jabuke sušene u njegovom ambaru, iako je imalo koliko je god htelo kestenja i jabuka iz našeg voćnjaka.

Jednoga dana, a Benedeto je tada mogao imati pet ili šest godina, naš sused Vasilio, koji po običaju našega kraja nije zaključavao ni svoju kesu ni svoje dragocenosti, jer gospodin grof zna bolje nego iko da na Korzici nema lopova, sused Vasilio nam se potuži da mu je nestao jedan zlatnik iz kese. Pomislili smo da je rđavo izbrojao, ali je on tvrdio da zna sigurno koliko je novca imao. Toga dana Benedeto je otišao od kuće još ujutru i mi smo se mnogo zabrinuli, kad ga uveče videsmo kako se vraća vukući za sobom jednog majmuna, koga je, kako je on govorio, našao uvezana lancem ispod nekog drveta.

Već mesec dana to opako dete, koje već nije znalo šta da izmisli, strasno je želelo da ima majmuna. Jedan mađioničar koji je prošao kroz Roljano i koji je imao nekoliko tih životinja čije su ga produkcije mnogo obradovale, bez sumnje je izazvao u njemu taj zlokobni prohtev.

"— Ne nalaze se majmuni po našim šumama, — rekao sam ja — a naročito ne majmuni uvezani lancima. Zato mi priznaj kako si nabavio ovoga."

Benedeto je ostao pri svojoj laži i propratio ju je pojedinostima koje su činile čast više njegovoj mašti nego njegovoj istinoljubivosti. Ja se naljutih, a on se poče smejati; ja mu zapretih, a on odstupi dva koraka unazad.

"Ti ne možeš da me tučeš, — reče on — nemaš to pravo, nisi moj otac."

Nikad nismo doznali ko mu je otkrio tu kobnu tajnu koju smo mi od njega krili vrlo brižljivo. Kako bilo da bilo, tek taj odgovor, u kome je dete potpuno pokazalo kakvo je, skoro me je prestravio; moja podignuta ruka zaista se spusti ne dodirnuvši krivca. Dete je likovalo, i ta pobeda mu je dala toliku smelost da od tog trenutka sav novac što ga je imala Asunta, koja ga je izgleda sve više volela ukoliko je on bio manje dostojan ljubavi, otide na njegove ćudljive prohteve, koje ona nije umela da suzbija, i na ludosti, koje ona nije imala hrabrosti da spreči. Dok sam ja bio u Roljanu, sve je išlo još dosta dobro; ali čim bih ja otputovao, Benedeto bi postao gospodar kuće i sve bi pošlo naopako. Kad mu je bilo tek jedanaest godina, birao je drugove među mladićima od osamnaest do dvadeset godina, najgorim nevaljalcima u Bastiji i Kortu, i već tada nas je policija, zbog izvesnih nestašluka koji bi zasluživali i ozbiljniji naziv, nekoliko puta opomenula.

Ja se uplaših, jer bi svako istraživanje moglo da ima zlokobne posledice, pošto je baš tada trebalo da se udaljim sa Korzike radi jednog važnog putovanja. Razmišljao sam dugo, pa predosećajući da treba da sprečim neku nesreću, reših se da povedem Benedeta sa sobom. Nadao sam se da će buran i grub krijumčarski život i stroga brodska disciplina izmeniti njegovu narav, koja je već bila na pragu da se pokvari, ako već nije bila užasno iskvarena.

Ja dakle odvedoh Benedeta nasamo i predložih mu da pođe sa mnom, kiteći taj predlog svakojakim obećanjima koja mogu da očaraju dvanaestogodišnjeg dečka.

On me pusti da sve izgovorim, a kad završih, on pršte u smeh i reče:

"— Jeste li vi ludi, ujače? — Tako me je nazivao kad je bio dobre volje. — Zar ja da promenim ovaj život kojim sada živim za onaj kojim vi živite; moje prijatno i divno lenstvovanje za užasni rad koji ste vi sebi nametnuli! Da se noću smrzavam a danju kuvam od vrućine; da se neprestano krijem; da me gađaju iz puške čim se gdegod pojavim, i sve to da bih zaradio nešto novca! Pa ja imam novca koliko god hoću! Mama Asunta mi ga daje kad joj zatražim. Eto vidite da bih bio glupak kad bih pristao na to što mi vi predlažete."

Ja sam bio zgranut tom bestidnošću i takvim umovanjem. Benedeto se vrati da se igra sa svojim drugovima, i ja, videh izdaleka kako pokazuje na mene kao na neku budalu.

— Krasan dečko! — promrmlja Monte Kristo.

— O, da je on bio moj sin — odgovori Bertučo — ili bar moj sestrić ili bratanac, ja bih ga vratio na pravi put, jer svest daje snagu. Ali pomisao da sam hteo da tučem dete čijeg sam oca ubio, onemogućavala mi je svako kažnjavanje. Ja dadoh dobre savete svojoj snasi, koja je pri našim raspravama svaki čas branila tog malog nesrećnika, i kad mi priznade da su joj više puta nestale znatne sume novca, ja joj pokazah jedno mesto gde je mogla da sakrije naše blago. Što se mene tiče, ja sam se bio odlučio šta da radim. Benedeto je znao odlično da čita piše i računa, jer kad bi slučajno dobio volju da radi, naučio bi za jedan dan ono što bi drugi učili nedelju dana. Kao što rekoh, bio sam odlučio šta da radim: trebalo je da ga zaposlim kao pisara na nekom brodu duge plovidbe, pa ne obaveštavajući ga ništa, da ga jednog lepog dana uhvatim i prevedem na brod. Na taj način, i ako bih ga preporučio kapetanu broda, sva njegova budućnost zavisila bi od njega samog. Kad stvorih taj plan, otputovah u Francusku.

Trebalo je da se svi naši poslovi obave u Lionskom zalivu, a ti poslovi postajali su svakim danom sve teži, jer smo bili u 1829. godini. Mir je bio potpuno uspostavljeh, pa je usled toga nadzor nad obalama ponovo postao redovniji i stroži nego ikad. Taj nadzor bio je tada još i pojačan zbog vašara u Bokeru, koji tek što beše započeo.

U početku naš pohod se odvijao bez smetnji. Mi privezasmo za obalu našu barku, koja je imala dvostruko dno, gde smo skrivali našu krijumčarsku robu, među mnoge brodove koji su se nalazili duž obeju obala Rone od Bokera pa do Arla. Kad stigosmo tamo, počesmo da istovarujemo noću svoju zabranjenu robu i da je doturamo u varoš uz pripomoć ljudi koji su bili u vezi sa nama ili krčmara kod kojih smo ostavili u slagališta. Bilo da smo zbog uspeha postali neoprezni, bilo da nas je neko odao, tek jednog dana, oko pet sati posle podne, baš kad smo seli da užinamo, naš brodski dečko dotrča prestravljen i reče nam da je video kako se jedan odred carinskih stražara uputio prema nama. Nas nije uplašio sam odred, jer su svakog časa, a naročito tada, čitave čete stražara krstarile obalama Rone, nego mere predostrožnosti koje je, po dečakovom kazivanju, taj odred preduzimao da ne bi bio primećen. Za tren oka bili smo na nogama, ali je već bilo dockan. Naša barka, koja je očigledno bila cilj toga istraživanja, bila je opkoljena. Među carinskim stražarima ja zapazih i nekoliko žandarma, pa pošto sam se isto toliko plašio kad bih ugledao njih koliko sam obično bio hrabar kad bi ugledao ma koji drugi vojni odred, siđoh u magacin barke, pa provukavši se kroz jedan obični otvor, spustih se u reku i zaplivah ispod vode, dišući samo u dugim razmacima, te tako neopaženo stigoh do jednog rova koji je nedavno bio iskopan i koji je vezivao Ronu sa kanalom što ide od Bokera do Egmorta. Kad stigoh tamo, bio sam spasen, jer sam mogao neopaženo da idem tim rovom. I tako stigoh do kanala bez ikakvih smetnji. Nisam ja slučajno i nepromišljeno išao tim putem; ja sam već govorio Vašoj preuzvišenosti o jednom krčmaru iz Nima koji je bio otvorio jednu malu krčmu na putu između Belgarda i Bokera.

— Da, — reče Monte Kristo — sećam se vrlo dobro. Taj čestiti čovek, ako se ne varam, bio je čak vaš ortak.

— Tako je — odgovori Bertučo. — Ali on je sedam ili osam godina pre toga bio ustupio svoju krčmu jednom nekadašnjem krojaču iz Marselja koji je propao u svom zanatu, pa je hteo da pokuša da se obogati u drugom poslu. Razume se da je ugovor koji smo sklopili sa prvim gazdom ostao na snazi i sa drugim. Kod tog čoveka sam ja, dakle, nameravao da zatražim utočište.

— A kako se zvao taj čovek? — zapita grof, koga kao da beše počelo ponovo da zanima pomalo Bertučovo pričanje.

— Zvao se Gaspar Kadrus. Bio je oženjen jednom ženom iz sela Karkonta, koju nismo znali pod drugim imenom osim po nazivu njenoga sela. Bila je to bedna žena, koja je bolovala od barske groznice i umirala polako od iznurenosti. Što se tiče muža, on je bio snažna ljudina od četrdeset do četrdeset i pet godina, i on nam je više puta, u teškim prilikama, dao dokaze prisebnosti i neustrašivosti.

— I vi kažete — zapita Monte Kristo — da se to događalo otprilike godine…

— 1829, gospodne grofe.

— Koga meseca?

— Meseca juna.

— Početkom ili krajem meseca?

— To je bilo trećeg juna uveče.

— A, — reče Monte Kristo — 3, juna 1829… Dobro, nastavite.

— Dakle, od Kadrusa sam nameravao da zatražim sklonište. Ali kako mi obično, pa čak i u redovnim prilikama, nismo ulazili kroz vrata što su bila prema ulici, ja reših da ne kvarim taj običaj, te prekoračih živu ogradu bašte, provukoh se puzeći između zakržljalih maslinki i divljih smokava, pa bojeći se da Kadrus nema možda nekog putnika u svojoj krčmi, uđoh u jednu pregradu ispod jednih stepenica u kojoj sam dosta puta prenoćio isto tako dobro kao i u najboljoj postelji. Ta sobica bila je odvojena od glavne prostorije u prizemlju krčme samo jednom pregradom od dasaka, u kojoj su bile izbušene rupe za nas, da bismo odatle mogli uvrebati trenutak da se javimo da smo tu u blizini. Ja sam nameravao, ako Kadrus bude sam, da mu se javim da sam došao i da dovršim kod njega večeru koju nam je prekinuo dolazak carinskih stražara, pa da iskoristim buru koja se spremala, te da se vratim na obalu Rone i vidim šta je bilo s barkom i njenom posadom. Uvukoh se, dakle, u to sopče, i dobro sam učinio, jer tog istog trenutka Kadrus se vrati kući s jednim nepoznatim čovekom.

Ja sam se pritajio i očekivao, ne da bih prisluškivao tajne moga domaćina, nego zato što nisam mogao drukčije. Uostalom, već toliko puta se to isto događalo.

Čovek koji je došao sa Kadrusom očigledno nije bio iz južnih krajeva Francuske. Bio je to jedan od onih putujućih trgovaca koji dolaze da prodaju nakit na vašaru u Bokeru i koji za mesec dana, koliko traje taj vašar, na koji pristižu roba i kupci iz svih krajeva Evrope, prave ponekad obrt do sto pedeset hiljada franaka.

Kadrus uđe žurno, išao je prvi. Zatim, kad vide da je donja dvorana prazna kao uvek i da je čuva samo njegov pas, pozva svoju ženu.

"— Hej, Karkonta, — reče on — ona dobričina sveštenik nije nas prevario. Dijamant je pravi."

Tada se začu jedan radostan uzvik, i skoro odmah stepenice zaškripaše pod koracima otromelim od iznurenosti i bolesti.

"— Šta kažeš? — zapita žena bleđa od smrti.

"— Kažem da je dijamant pravi, i evo gospodina, jednog od prvih zlatara u Parizu, koji je spreman da nam za njega isplati pedeset hiljada franaka. Samo, da bi se uverio da je dijamant zaista naš, on traži da mu ti ispričaš, kao što sam ja već učinio, na kakav je čudesan način dijamant dospeo u naše ruke. A dotle, gospodine, sedite, molim vas, pa pošto je sparno, otići ću da donesem nešto da se osvežite.

Zlatar je pažljivo razgledao unutrašnjost krčme i očevidno siromaštvo onih koji je trebalo da mu prodadu dijamant koji kao da je izišao iz kovčežića za nakit nekog kneza.

"— Pričajte, gospođo, — rekao je on, želeći bez sumnje da iskoristi muževljevo odsustvo, kako muž nijednim znakom ne bi mogao da utiče na svoju ženu, i da vidi da li će se obe priče podudariti.

"— Eh, bože moj! — reče žena govorljivo — to je blagoslov s neba kome se mi ni najmanje nismo nadali. Zamislite, dragi gospodine, da je moj muž bio 1814. ili 1815. godine u prijateljskim odnosima s jednim pomorcem, Edmondom Dantesom. Taj jadni mladić koga je Kadrus potpuno zaboravio, nije njega zaboravio i ostavio mu je na samrti taj dijamant što ste ga maločas videli.

"— Ali kako je on postao sopstvenik toga dijamanta? — zapita zlatar. — Znači da ga je već imao kod sebe kad je ušao u tamnicu?

"— Ne, gospodine, — odgovori žena — nego se on, izgleda, u tamnici upoznao s jednim vrlo bogatim Englezom; a pošto se u tamnici njegov sobni drug razboleo i pošto ga je Dantes negovao kao brata, Englez je pri izlasku iz sužanjstva ostavio jadnom Dantesu, koji je bio lošije sreće nego on te je umro u tamnici, taj dijamant, koji nam je on isto tako zaveštao kad je umirao, i ostavio je u amanet čestitom svešteniku koji je došao jutros da nam ga preda.

"— To se slaže — promrmlja zlatar. — I na kraju krajeva, ova priča može da bude i istinita, ma koliko izgledala isprva neverovatna. Ostaje još jedino cena o kojoj se nismo složili.

"— Kako, nismo se složili! — reče Kadrus. — Ja sam mislio da ste vi pristali na cenu koju sam vam za njega tražio.

"— A to će reći — nastavi zlatar — da sam vam za njega ponudio četrdeset hiljada franaka.

"— četrdeset hiljada! — uzviknu Karkonta. — Mi ga zacelo nećemo dati za tu cenu. Sveštenik nam je rekao da vredi pedeset hiljada franaka, i to bez prstena.

"— A kako se zvao taj sveštenik? — zapitao je taj neumorni ispitivač.

"— Opat Buzoni — odgovori žena.

"— Znači da je bio neki tuđinac?

"— On je bio Italijan iz okoline Mantove, čini mi se.

"— Pokažite mi taj dijamant — nastavi zlatar — da ga još jednom razgledam, jer se često netačno oceni drago kamenje na prvi pogled."

Kadrus izvuče iz džepa jednu kutijicu od crne šagrinske kože, otvori je i predade je zlataru. Kad ugleda dijamant, koji je bio krupan kao omanji lešnik, jer ga se sećam kao da ga i sag gledam, Karkontine oči blesnuše od gramžljivosti.

— A šta ste o tome svemu mislili vi, prisluškivaču? — zapita Monte Kristo. — Jeste li poverovali u tu lepu bajku?

— Jesam, preuzvišenosti. Ja nisam smatrao da je Kadrus rđav čovek i mislio sam da je nesposoban da izvrši neki zločin, pa čak ni krađu.

— To čini čast više vašem srcu nego vašem iskustvu, gospodine Bertučo. Jeste li vi poznavali toga Edmonda Dantesa o kome je bila reč.

— Nisam, preuzvišenosti; nikad dotada nisam bio čuo ništa o njemu, i nikad posle toga nisam o njemu ništa čuo, osim što ga je jedanput spomenuo opat Buzoni kad sam ga video u tamnici u Nimu.

— Dobro! Nastavite.

— Zlatar uze prsten iz Kadrusovih ruku, pa izvuče iz džepa čeličnu štipaljku i mesingane terazijice. Zatim odiže zlatne kvačice koje su držale dragi kamen u prstenu, pa izvadi dijamant iz ležišta i izmeri ga vrlo pažljivo na terazijama.

"— Ići ću do četrdeset pet hiljada franaka, — reče — ali neću dati ni marjaša preko toga. Uostalom, pošto je dijamant toliko i vredeo, poneo sam tačno toliku sumu sa sobom.

"— O, ne mari ništa! — rekao je Kadrus. — Ja ću se vratiti s vama u Boker da primim jos pet hiljada franaka.

"— Ne, — reče zlatar vraćajući prsten i dijamant Kadrusu — ne, to ne vredi više, i ja se čak kajem što sam ponudio tu sumu, pošto u tom dragom kamenu postoji jedna mrlja koju isprva nisam zapazio. Ali svejedno; što sam rekao, ne poričem; kazao sam četrdeset i pet hiljada franaka i ostajem pri tom.

"— Vratite bar dijamant u prsten — reče jetko Karkonta.

"— I imate pravo — reče zlatar."

I on ponovo namesti dragi kamen u ležište.

"— Dobro, dobro, dobro! — reče Kadrus vraćajući kutijicu u džep. — Prodaćemo ga nekom drugom.

"— Jeste, — odgovori zlatar — ali s nekim drugim to neće ići tako lako kao sa mnom. Neko drugi se neće zadovoljiti obaveštenjima koje ste vi meni dali; jer nije prirodno da čovek kao što ste vi ima jedan dijamant od pedeset hiljada franaka, on će otići i obavestiti sudske vlasti, pa će trebati da se pronađe taj opat Buzoni, a retki su opati koji poklanjaju dijamante od dve hiljade zlatnika. Sudske vlasti će ga najpre zapleniti, a vas će poslati u zatvor, pa ako se dokaže da ste nevini i ako vas puste iz apse posle tri ili četiri meseca tamnovanja, prsten će biti zaturen u pisarnici, ili će vam dati lažni dijamant koji će vredeti tri franka umesto dijamanta koji vredi pedeset hiljada, pa možda i pedeset i pet, ali koji izlaže izvesnim opasnostima, to ćete i sami priznati, čestiti čoveče, onoga koji ga kupuje."

Kadrus i njegova žena se pogledaše pitajući se očima uzajamno.

"— Ne, — reče Kadrus — mi nismo dovoljno bogati da možemo izgubiti pet hiljada franaka.

"— Kako god hoćete, dragi prijatelju — reče zlatar. — A ja sam, međutim, kao što vidite, doneo lepoga novca."

I on izvuče iz jednoga džepa pregršt zlatnika, koje namesti da se blistaju pred zasenjenim krčmarevim očima, a drugom rukom svežanj novčanica.

Teška borba vodila se očevidno u Kadrusovom duhu. Videlo se jasno da mu ta kutijica od šagrinske kože, koju je preturao neprestano u svojoj ruci, nije izgledala ravna po vrednosti ogromnoj sumi novca koja je opčinjavala njegove oči. On se okrete svojoj ženi.

"— Šta ti veliš na ovo? — zapita je on šapatom.

"— Daj ga, daj — reče on. — Ako se vrati u Boker bez dijamanta, on će nas potkazati vlastima; a kao šta on kaže, ko zna da li ćemo ikada moći da pronađemo opata Buzonija.

"— E, pa dobro! Neka bude. — reče Kadrus — uzmite ipak dijamant za četrdeset i pet hiljada franaka. Ali moja žena traži jedan zlatan lanac, a ja par srebrnih minđuša.

Zlatar izvuče iz džepa jednu dugačku i pljosnatu kutiju u kojoj je bilo više primeraka traženih predmeta.

"— Evo, — reče on — ja sam predusretljiv u poslovima; izaberite."

Žena izabra jedan zlatan lanac, koji je mogao vredeti pet zlatnika, a muž jedan par minđuša, koji je mogao vredeti petnaest franaka.

"— Nadam se da nećete zažaliti — reče zlatar.

"— Sveštenik je rekao da on vredi pedeset hiljada franaka — promrmlja Kadrus.

"— Hajde, hajde, dajte već jednom! Kakav užasan čovek! — nastavi zlatar izvlačeći mu iz ruku dijamant. — Ja tu isplaćujem četrdeset i pet hiljada franaka, a to je renta od dve hiljade i pet stotina franaka godišnje, što će reći bogatstvo kakvo bih i ja poželeo da imam, a on opet nije zadovoljan!

"— A tih četrdeset i pet hiljada franaka, — zapita Kadrus promuklim glasom — dede, da vidim gde su?

"— Evo ih. — reče zlatar."

I on izbroja na sto petnaest hiljada franaka u zlatu i trideset hiljada franaka u novčanicama.

"— Pričekajte da zapalim lampu, — reče Karkonta — ne vidi se dobro, pa bismo se mogli prevariti."

I zaista, noć se bila spuštala za vreme tog raspravljanja, a sa mrakom otpoče i oluja koja je pretila već pola sata. Čulo se kako grmljavina tutnji potmulo u daljini, ali ni zlatar, ni Kadrus, ni Karkonta kao da nisu obraćali pažnju na to, (jer su sve troje bili pod vlašću demona gramžljivosti. I ja sam se osećao nekako čudno opčinjen pri pogledu na sve ono zlato i na sve one novčanice. Činilo mi se da sanjam, i kao što se događa u snu, osećao sam se privezan lancima za svoje mesto.

Kadrus izbroja više puta zlatnike i novčanice, pa ih dodade svojoj ženi, koja ih isto tako izbroja nekoliko puta.

Za to vreme je zlatar okretao dijamant pod svetlošću lampe tako da blista, i dijamant je bacao munje, zbog kojih je on zaboravio na munje koje su, kao prethodnice bure, počele da osvetljavaju prozore plamenom svetlošću.

"— Dakle, je li sve na broju? — zapita zlatar.

"— Jeste — reče Kadrus. — Daj novčanik i donesi jednu kesu, Karkonta."

Karkonta otide do jednog ormana i vrati se donoseći jedan stari kožni buđelar, iz koga izvadiše nekoliko umašćenih pisama, a na njihovo mesto staviše novčanice; i jednu kesu u kojoj je bilo nekoliko talira, od šest livara, što je verovatno predstavljalo čitavu imovinu toga budućeg domaćinstva.

"— A sad — reče Kadrus — iako ste nam okrnjili možda desetak hiljada franaka, hoćete li da večerate s nama? Pozivamo vas od sveg srca.

"—Hvala! — reče zlatar. — Mora da je već dockan, a treba da se vratim u Boker, jer bi se moja žena zabrinula. (On izvuče časovnik) Dođavola! — uzviknu on — već je devet sati, a ja neću biti u Bokeru pre ponoći. Zbogom, dečice! Ako vam slučajno navrati opet neki opat Buzoni, setite se mene.

"— Kroz osam dana vi više nećete biti u Bokeru — reče Kadrus — pošto se vašar završava iduće nedelje.

"— Neću, ali to ne mari ništa. Pišite mi u Pariz, na adresu: gospodin Žoanes, u Pale Roajalu, Kameni hodnik broj 45, pa ću ja naročito radi toga doputovati, ako to bude vredno truda."

Grmljavina odjeknu, praćena tako jakom munjom, da ona skoro nadjača svetlost lampe.

"— O,o, — reče Kadrus — zar ćete poći po ovakvom vremenu?

"— O, ja se ne bojim grmljavine — reče zlatar.

"—A lopova? — zapita Karkonta. — Put nije nikad potpuno bezbedan za vreme vašara.

"— Eh, što se lopova tiče, — reče Žoanes — evo za njih!

I on izvuče iz džepa dva mala pištolja napunjena do grlića.

"— Evo pasa koji i laju i ujedaju u isti mah. Ovo će biti za prvu dvojicu koja bi poželela vaš dijamant, čiča Kadruse."

Kadrus i njegova žena pogledaše se natmureno. Izgledalo je da su istovremeno pomislili nešto užasno.

"— Onda srećan vam put! — reče Kadrus.

"— Hvala! — reče zlatar."

On uze svoj štap koji je bio ostavio pored jednog starinskog kovčega, pa iziđe. U trenutku kad otvori vrata, jurnu takav vihor, da umalo ne ugasi lampu.

"— O, — reče on — biće krasno vreme, a treba preći dve milje kroz polje po ovakvom vremenu!…

"— Ostanite — reče Kadrus — pa ćete spavati ovde.

"— Jeste, ostanite, — reče Karkonta drhtavim glasom — dobro ćemo vas ugostiti.

"—Nikako; treba da idem na prenoćište u Boker. Zbogom!"

Kadrus pođe lagano do vrata.

"— Ne vidi se ni nebo ni zemlja — reče zlatar kad je bio već izvan kuće. — Treba la poći desno ili levo?

"— Desno — reče Kadrus. — Ne možete se prevariti, jer je put sa obe strane oivičen drvećem.

"— Dobro je, sad znam — reče glas skoro izgubljen u daljini.

"— Zatvori ta vrata — reče Karkonta — jer ne volim otvorena vrata kad grmi.

"— I kad ima novca u kući, zar ne? — odgovori Kadrus zaključavajući vrata."

On se zatim vrati, priđe ormanu, izvadi kesu i buđelar, pa oboje počeše prebrojavati po treći put svoje zlatnike i novčanice. Ja nikad ranije nisam video izraz kakav su tada imala ta dva lica, čiju je gramžljivost osvetljavala ona čkiljava lampa. Naročito je žena bila gnusna, jer se grozničavo drhtanje koje ju je obično treslo sad bilo udvostručilo. Njeno bledo lice postalo je modro, a upale oči su sjaktile.

"— A zašto si mu — zapita ona potmulim glasom — ponudio da prenoći ovde?

"— Pa — odgovori Kadrus drhteći — da… da se ne bi mučio da se vraća u Boker.

"— A — reče žena sa izrazom koji je nemoguće opisati — ja sam mislila radi drugog nečeg!

"— Ženo, ženo, — uzviknu Kadrus — zašto ti padaju na um takve misli i zašto ih, kad ih već imaš, ne zadržiš za sebe?

"— Svejedno — reče Karkonta posle kratkog ćutanja — ti nisi čovek.

"— Kako to? — zapita Kadrus.

"— Da si ti čovek, on ne bi izišao odavde.

"— Ženo!

"— Ili ne bi stigao u Boker.

"— Ženo!

"— Put zaokreće, a on mora da ide putem, a, međutim, ima duž kanala jedan preči put.

"— Ženo, ti vređaš dobroga boga. Evo, slušaj."

I zaista začu se strahovit pucanj groma, a u isti mah plavičasta munja osvetli plamenom celu dvoranu i grmljavina, utišavajući se postepeno, kao da se sa žaljenjem udaljavala od te proklete kuće.

"— Isuse! — reče Karkonta krsteći se."

Istog trenutka, usred one stravične tišine koja obično nastupa posle grmljavine, začu se kako neko lupa na vrata.

Kadrus i njegova žena uzdrhtaše i zgledaše se užasnuto.

"— Ko je to? — uzviknu Kadrus ustajući i zgrćući na jednu gomilu zlatnike i novčanice rasturene po stolu, pa je pokri obema šakama.

"— Ja! — reče jedan glas.

"— Ko ste vi?

"— Eh, zaboga! Žoanes, zlatar.

"— A šta si maločas rekao — prihvati Karkonta sa jezivim osmejkom — da vređam dobroga boga! A evo, dobri bog nam ga šalje natrag!"

Kadrus se sruči bled i zadihan na stolicu. Karkonta, naprotiv, ustade i pođe čvrstim korakom ka vratima i otvori ih ponova.

"— Uđite samo, dragi gospodine Žoanese — reče ona.

"— Bogme — reče zlatar sav mokar od kiše — izgleda da đavo ne želi da se večeras vratim u Boker. Najkraće ludosti su i najbolje, dragi gospodine Kadruse. Vi ste mi ponudili gostoprimstvo; ja ga primam i vratio sam se da prenoćim kod vas."

Kadrus promuca nekoliko reči, brišući znoj koji mu je tekao sa čela. Karkonta ponovo zaključa vrata za zlatarem.

7. KRVAVA KIŠA

Ulazeći, zlatar baci jedan ispitivački pogled unaokolo, ali je izgledalo da mu ništa ne pobuđuje sumnju, ako je već nije imao, i da je ništa ne potvrđuje, ako ju je imao.

Kadrus je još držao obema rukama svoje novčanice i svoje zlato. Karkonta se osmehivala gostu što je mogla prijatnije.

"— Gle, gle, — reče zlatar — izgleda da ste se pobojali da vam nije sve na broju, pa ste prebrojavali ponovo svoje blago posle mog odlaska.

"— Nismo, — reče Kadrus — ali događaj koji nas je učinio njegovim gospodarem tako je neočekivan, da ne možemo da verujemo, pa kad pred očima nemamo ovako opipljiv dokaz, nama se čini da još sanjamo."

Zlatar se osmehnu.

"— Imate li putnika u vašoj krčmi? — zapita on.

"— Ne, — odgovori Kadrus — mi ne dajemo prenoćište; suviše smo blizu varoši, te se niko ne zaustavlja ovde.

"— Onda ću vam ja užasno smetati?

"— Da nam smetate vi, dragi gospodine! — reče ljubazno Karkonta. — Ni najmanje, kunem vam se.

"— Da vidimo; gde ćete me smestiti?

"— U gornju sobu.

"— Ali zar to nije vaša soba?

" — Eh, ne mari! Imamo još jedan krevet u srednjoj sobi."

Kadrus pogleda začuđeno u svoju ženu. Zlatar poče da pevuši neku pesmicu grejući se, okrenut leđima naramku drva koje Korkonta tek što beše zapalila u kaminu da njen gost osuši odelo.

Za to vreme ona je donela na kraj stola, gde je razastrla jedan ubrus, skromne ostatke ručka, kojima dodade nekoliko svežih jaja.

Kadrus ponovo ostavi novčanice u buđelar, zlatnike u neku kesu, a sve to u orman. On se šetao uzduž i popreko, natmuren i zamišljen, dižući s vremena na vreme glavu ka zlataru, koji je stajao pušeći se sav pred ognjištem okrećući se kad bi se osušio s jedne strane, na drugu.

"— Eto — reče Karkonta stavljajući jednu bocu vina na sto — kad budete hteli da večerate, sve je gotovo.

"— A vi? — zapita Žoanes.

"— Ja neću večerati — odgovori Kadrus.

"— Mi smo ručali veoma dockan — pohita da kaže Karkonta.

"— Znači da ću večerati sam? — zapita zlatar.

"— Mi ćemo vas posluživati — odgovori Karkonta sa žurbom koju obično nije pokazivala ni prema gostima koji su plaćali.

S vremena na vreme Kadrus je bacao na nju pogled brz kao munja.

Bura je i dalje besnela.

"— Čujete li, čujete li? — govorila je Karkonta. — Dobro ste učinili što ste se vratili.

"— Ali to mi neće smetati, — reče zlatar — ako se za vreme večere oluja smiri, da ponovo pođem na put.

"— Ovo je mistral — reče Kadrus vrteći glavom. — Duvaće on do sutra."

I on uzdahnu.

"— Bogme — reče zlatar sedajući za sto — utoliko gore za one koji su napolju."

Zlatar poče da večera, a Karkonta mu je i dalje ukazivala sitne usluge kao požljiva domaćica. Ona, koja je obično bila tako ćudljiva i tako osorna, sad je postala uzor ljubaznosti i učtivosti. Da ju je zlatar ranije poznavao, njega bi tolika promena jamačno začudila i neizbežno bi mu ulila izvesnu sumnju. Što se tiče Kadrusa, on nije progovorio nijednu reč, šetao se i dalje, i izgledalo je da se usteže čak i da pogleda svoga gosta.

Kad se večera završila, Kadrus otide sam da otvori vrata.

"— Čini mi se da se oluja utišava — reče on."

Ali tog trenutka, kao da je hteo da opovrgne njegovo tvrđenje, užasan pucanj groma zatrese kuću, a vihor vetra pomešanog s kišom ulete i ugasi lampu.

Kadrus zatvori vrata, a njegova žena zapali sveću na vatri koja je dogorevala.

"— Eto — reče ona zlataru — vi ste zacelo umorni. Ja sam stavila čiste čaršave na krevet; popnite se da legnete i spavajte dobro."

Žoanes ostade još kratko vreme da se uveri da se bura ne stišava, pa kad se uveri da se grmljavina i kiša samo još pojačavaju on požele laku noć svojim domaćinima i pope se uz stepenice.

On je prolazio iznad moje glave, te sam čuo kako svaka stepenica škripi pod njegovim koracima.

Karkonta ga je pratila žudnim pogledom, dok mu je Kadrus, naprotiv, okrenuo leđa i čak nije ni gledao za njim.

Sve ove pojedinosti, kojih sam se kasnije setio, nisam bio zapazio u trenutku kad su se odigravale pred mojim očima. Uopšte uzev, u svemu što se događalo nije bilo ničega neobičnog, i osim one priče o dijamantu, koja mi se činila pomalo neverovatna, sve ostalo bilo je prirodno. Zato pošto sam bio klonuo od umora, i pošto sam i ja nameravao da iskoristim prvo zatišje bure i nepogode, odlučih da odspavam nekoliko časova, pa da se udaljim oko ponoći.

Ja sam čuo kako u sobi iznad mene zlatar sprema sve što je potrebno kako bi što lepše proveo tu noć. Uskoro krevet zaškripa pod njim; bio je legao.

Osećao sam kako mi se oči same sklapaju, pa kako se u meni ne beše začela nikakva sumnja, nisam ni pokušavao da se branim od sna. Pogledah i poslednji put u kujnu. Kadrus je sedeo za jednim dugačkim stolom, na jednoj od onih drvenih klupa koje u seoskim krčmama zamenjuju stolice. Bio mi je okrenut leđima, te nisam mogao da mu vidim lice. Uostalom, i da je bio okrenut k meni, opet bi mi to bilo nemogućno, jer je bio zaronio glavu u ruke.

Karkonta ga je posmatrala neko vreme, zatim sleže ramenima, pa priđe i sede naspram njega.

Tog trenutka poslednji plamen zahvati ostatak suvih drva koje ona beše zaboravila, i dosta jaka svetlost osvetli tamnu unutrašnjost. Karkonta je netremice gledala u svog muža, pa kako je on i dalje sedeo u istom stavu, videh kako ona ispruži k njemu svoju kukastu ruku i dodirnu mu čelo.

Kadrus uzdrhta. Učini mi se da žena miče usnama, ali bilo da je ona govorila sasvim tiho, bilo da su mi čula već bila utrnula od sna, njene reči ne dospeše do mene. Ja sam čak sve to gledao kao kroz maglu, i sa onom neizvesnošću što prethodi snu, kada se čoveku čini da počinje da sanja. Naposletku mi se oči zatvoriše i ja izgubih svest o sebi.

Spavao sam najdubljim snom, kad me probudi pucanj pištolja, praćen jednim jezivim krikom. Nekoliko teturavih koraka začuše se po podu sobe, i nekakva troma masa sruči se na stepenice iznad same moje glave.

Ja se još nisam bio sasvim osvestio. Čuo sam ječanje, zatim prigušene krike kao pri gušanju.

Jedan poslednji krik duži nego ostali, i koji pređe u stenjanje, otrže me potpuno iz teškog sna.

Pridigoh se oslanjajući se na jednu ruku, otvorih oči, ali ne videh ništa u mraku, pa prinesoh ruku čelu, jer mi se činilo da na njega kaplje kroz daske stepenica nekakva mlaka i obilna kiša.

Najdublja tišina beše nastupila posle te užasne buke. Čuh korak nekog čoveka koji se kretao iznad moje glave, a zatim od njegovih koraka zaškripaše stepenice. Taj čovek siđe u donju dvoranu, priđe ognjištu i zapali sveću.

Taj čovek bio je Kadrus. Lice mu je bilo bledo, a košulja sva okrvavljena.

Pošto zapali sveću, on se brzo opet pope uz stepenice, a ja ponovo čuh njegove brze i nemirne korake.

Uskoro zatim on ponovo siđe. U ruci je držao onu kutijicu. On se uveri da je dijamant zaista unutra, pa je za trenutak tražio u koji će džep da je stavi. Zatim osmatrajući jamačno da mu džep nije dovoljno bezbedno skrivalište, on je uveza u svoju crvenu maramu, pa je obavi oko vrata.

Posle toga pritrča ormanu, izvadi iz njega novčanice i zlatnike, stavi jedne u džep pantalona, a druge u džep prsnika, uze dve ili tri košulje, pa jurnu ka vratima i iščeze u mraku. Tada mi sve postade jasno i razumljivo, i ja prekorih sebe zbog onoga što se dogodilo kao da sam ja pravi krivac. Učini mi se da čujem stenjanje: možda nesrećni zlatar nije mrtav; možda bih mogao, ako bi mu pritekao u pomoć, popraviti jedan deo zla koje ja, istina, nisam učinio, ali koje sam dopustio da se učini. Odupreh se ramenima o jednu od onih nepotpuno sastavljenih dasaka koje su razdvajale okruglo sopče u kome sam ležao, od donje dvorane; daske popustiše i ja se nađoh u kući.

Potrčah da uzmem sveću, pa jurnuh uz stepenice. Jedno telo ih je zaprečavalo. Bio je to Karkontin leš.

Pucanj iz pištolja koji sam čuo bio je opaljen na nju; grlo joj je bilo potpuno probijeno, a osim što je iz te dvostruke rane krv liptala, i iz usta joj je tekla krv. Bila je sasvim mrtva. Prekoračih njen leš i prođoh.

Soba je bila u užasnom neredu. Nameštaj je bio ispreturan; čaršavi, za koje se nesrećni zlatar bio grčevito uhvatio, bili su rastureni po sobi, a on sam je ležao na zemlji, glavom oslonjen na zid, sav ogrezao u barici krvi koja je isticala iz tri široke rane na grudima.

U četvrtoj rani ostao je dugačak kuhinjski nož, od koga se videla samo drška.

Ja zgazih na drugi pištolj, koji nije opalio, jer je barut verovatno bio ovlažen.

Priđoh zlataru. On nije bio sasvim mrtav, jer na šum što ga ja načinih, on otvori unezverene oči, uspe da ih za trenutak upravi na mene, pokrete usne kao da hoće da govori, pa izdahnu.

Taj užasni prizor me je skoro izbezumio. Pošto više nisam mogao da ukažem pomoć nikome, želeo sam samo jedno: da pobegnem. Jurnuh niz stepenice, zarivši ruke u kosu i riknuvši od užasa.

U donjoj dvorani bilo je pet ili šest carinskih stražara i nekoliko žandarma, čitav odred naoružanih vojnika.

Uhvatiše me, a ja i ne pokušah da se oduprem, jer više nisam bio pri sebi. Pokušah da govorim i uzviknuh nekoliko puta nerazgovetno, i to je bilo sve.

Primetih da carinski stražari i žandarmi pokazuju prstom na mene. Spustih oči niza se: bio sam sav krvav. Ona mlaka kiša koju sam osetio kako pada po meni kroz daske na stepenicama bila je Karkontina krv.

Pokazah prstom mesto gde sam se bio sakrio.

"— Šta on to hoće da kaže? — zapita jedan žandarm."

Jedan stražar otide tamo da pogleda.

"— Hoće da kaže da je prošao ovuda — odgovori on."

I on pokaza rupu kroz koju sam zaista prošao.

Tada ja razumedoh da me smatraju za ubicu. Povrati mi se glas, povrati mi se snaga; otrgoh se iz ruku dvojice stražara koji su me držali, vičući:

"— Nisam ja! Nisam ja!"

Dva žandarma me nanišaniše svojim karabinima.

"— Ako se samo makneš, — rekoše oni — bićeš mrtav."

"— Ali — uzviknuh ja — kad vam opet kažem da nisam ja!

"— Ti ćeš ispričati tu tvoju pričicu sudijama u Nimu — odgovoriše oni. — A sad pođi s nama; i ako treba da ti damo jedan savet, onda ti kažemo da se ne protiviš."

Ja to nisam ni nameravao da činim, jer sam bio skrhan od iznenađenja i užasa. Staviše mi lisice na ruke privezaše me za rep jednog konja, pa me odvedoše u Nim.

Za mnom je bio pošao jedan carinski stražar. On me je, izgubio iz vida u blizini krčme, pa je posumnjao da ću tamo provesti noć. Otišao je da obavesti svoje drugove, i oni su došli taman da čuju pucanj pištolja i da me uhvate usred takvih dokaza krivice, da ja odmah uvideh koliko ću muke imati da dokažem svoju nevinost.

Zato se ja uhvatih samo za jedno: moja prva molba istražnom sudiji bila je da naredi da se svuda traži nekakav opat Buzoni, koji je toga dana svratio u krčmu kod Mosta na Gari. Ako je Kadrus izmislio tu priču, ako taj opat ne postoji, bilo je jasno da sam izgubljen, osim ako i Kadrus bude uhvaćen i sve prizna.

Protekoše dva meseca, a za to vreme — to moram reći u pohvalu mog istražnog sudije — pokušavalo se sve što se moglo da se pronađe onaj koga sam ja tražio. Bio sam već izgubio svaku nadu. Kadrus nije bio uhvaćen. Trebalo je da mi se održi suđenje u prvom zasedanju, kad osmog septembra, a to će reći na tri meseca i pet dana posle onog događaja, opat Buzoni, kome se više nisam nadao dođe u tamnicu, govoreći da je doznao kako neki zatvorenik želi da razgovara s njim. Saznao je to u Marselju — rekao je on — pa pohita da se odazove mojoj želji.

Možete shvatiti s kakvim sam ga oduševljenjem dočekao. Ispričah mu sve čega sam bio svedok, i zabrinuto pristupih priči o dijamantu; ali je, suprotno mome očekivanju, ona bila doslovno tačna. Isto tako, suprotno mome očekivanju, on potpuno poverova u sve što sam mu govorio. Tada mu ja pridobijen njegovom blagom milosrdnošću, videći da on duboko poznaje običaje moga zavičaja i misleći da možda njegove tako milostive usne mogu da mi izreknu oproštaj za jedini zločin koji sam bio izvršio, ispričah, kao ispovednu tajnu, događaj u Oteju sasvim podrobno. Ono što sam učinio iz oduševljenja, postiglo je isti rezultat kao da sam to učinio iz računa: priznanje onoga prvog ubistva, koje nimalo nisam morao da mu je otkrijem, bilo mu je dokaz da nisam izvršio ovo drugo, i on se rastade sa mnom naredivši mi da se nadam i obećavajući da će učiniti sve što bude mogao da ubedi moje sudije u moju nevinost.

Ja se uverih da se on zaista zauzeo za mene kad videh kako se moje tamnovanje postepeno ublažuje i kad saznadoh da će moje suđenje biti odloženo za naredno zasedanje.

U tom međuvremenu proviđenje je dopustilo da Kadrus bude uhvaćen u inostranstvu i doveden u Francusku. On priznade sve, prebacujući krivicu za predumišljaj i podstrekivanje na svoju ženu. Bio je osuđen na doživotnu robiju na galijama, a mene oslobodiše.

— I tada ste vi — reče Monte Kristo — došli k meni s jednim pismom opata Buzonija?

— Da, preuzvišenosti. On se vidno zauzimao za mene. Rekao mi je:

"Taj vaš krijumčarski zanat će vas upropastiti. Ako iziđete odavde, napustite ga.

"— Ali, oče, — zapitao sam ga ja — kako ću onda da živim i da izdržavam svoju jadnu snahu?

"— Jedan od mojih pokajnika mnogo me poštuje — odgovori on — i zamolio me je da mu potražim nekog pouzdanog čoveka. Hoćete li vi da budete taj čovek? Ja ću vas uputiti njemu.

"— O, oče — uzviknuh ja — kako ste dobri!

"— Ali vi mi se zaklinjete da neću imati nikad da se pokajem zbog ovoga?"

Ja ispružih ruku da se zakunem.

"— To je izlišno — reče on. — Ja poznajem i volim Korzikance. Evo vam moje preporuke."

I on napisa nekoliko redaka, koje sam vam predao, i na osnovu kojih je Vaša preuzvišenost imala dobrotu da me uzme u svoju službu. I sad ja s ponosom pitam Vašu preuzvišenost da li je ikada imala da se požali na mene?

— Ne, — odgovori grof — i ja sa zadovoljstvom izjavljujem da ste vi dobar službenik, Bertučo, mada ste nepoverljivi.

— Ja, gospodine grofe!

— Jeste, vi. Kako to da vi imate snahu i usvojenog sina, a da mi, međutim, niste nikada spomenuli ni jedno ni drugo?

— Na žalost, preuzvišenosti, to je stoga što tek imam da vam pričam najtužniji deo moga života. Ja otputovah za Korziku. Lako ćete shvatiti da sam jedva čekao da ponovo vidim i da utešim svoju jadnu snahu; ali kad stigoh u Roljano, zatekoh kuću u žalosti. U njoj se odigrao jedan užasan prizor, koga se susedi još i sad sećaju. Moja jadna snaha, prema mojim savetima, odupirala se zahtevima Benedeta, koji je svaki čas tražio da mu ona da sav novac što ga je bilo u kući. Jednog jutra on joj zapreti i nije se pojavljivao celoga toga dana. Ona je plakala, jer je jadna Asunta volela tog bednika materinskom ljubavlju. Kada se oko jedanaest sati on vrati sa dvojicom svojih prijatelja, svakidašnjim drugovima u svim njegovim ludostima, ona mu je pružila ruke; ali su je oni uhvatili, i jedan od te trojice, a ja strepim da je to možda bilo baš to pakleno dete, jedan od te trojice je uzviknuo:

"— Igrajmo se mučenja, pa će ona morati da prizna gde joj je novac."

Naš sused Vasilio bio je baš otišao u Bastiju i samo je njegova žena ostala kod kuće. Niko osim nje nije mogao ni da vidi ni da čuje šta se događa kod moje snahe. Dvojica su držali jadnu Asuntu, koja nije mogla da veruje u mogućnost takvog zločina, te se osmehivala na one koji će uskoro postati njeni dželati; treći je otišao da zabarikadira vrata i prozore, pa se zatim vratio, i sva trojica, ugušujući krike koje joj je užas istrzao pred ozbiljnijim pripremama, približiše Asuntine noge vatri, pomoću koje su hteli da je nateraju da prizna gde je bilo sakriveno naše malo blago, ali je pri rvanju vatra zahvatila njeno odelo. Oni tada pustiše mučenicu da ne bi i oni izgoreli. Sva u plamenu, ona je potrčala ka vratima, ali su vrata bila zatvorena.

Ona je jurnula ka prozoru, ali je prozor bio zabarikadiran. Tada je susetka čula jezive krike: to je Asunta dozivala u pomoć. Ubrzo je njen glas bio ugušen; krici su prešli u ječanje, a sutradan, posle jedne noći užasa i strave, kad se Vasilijeva žena usudila da iziđe iz svoga doma i pozvala sudiju da otvori vrata naše kuće našli su Asuntu upola sagorelu, ali je još disala, a ormani su bili obijeni i novac iščezao. Što se tiče Benedeta, on je napustio Roljano da se više nikada ne vrati. Od toga dana ja ga više nisam video, pa, čak nisam ništa ni čuo o njemu.

— Tada, — nastavi Bertučo — pošto sam saznao te tužne vesti, došao sam Vašoj preuzvišenosti, nisam više imao potrebe da vam govorim o Benedetu, pošto je on iščezao, ni o mojoj snasi, pošto je ona bila mrtva.

— A šta ste vi mislili o tome događaju? — zapita Monte Kristo.

— Da je to bila kazna za zločin što sam ga izvršio — odgovori Bertučo. — Ah, ti Vilforovi, to je prokleto koleno!

— I ja tako mislim — promrmlja grof tužnim glasom.

— I sada, zar ne, — nastavi Bertučo — Vaša preuzvišenost uviđa da ova kuća koju otada nisam video, da ovaj vrt u kome sam se sad odjednom obreo, i ovo mesto gde sam ubio jednog čoveka, da je sve to moglo izazvati u meni ona sumorna uzbuđenja čiji ste uzrok hteli da saznate. Jer, najzad, ja nisam baš siguran da li ovde, pod mojim nogama, ne leži gospodin od Vilfora u raki koju je bio iskopao za svoje dete.

— Zaista sve je moguće, — reče Monte Kristo ustajući sa klupe na kojoj je sedeo — pa čak i to — dodade on šapatom — da državni tužilac nije mrtav. Opat Buzoni je dobro uradio što vas je poslao meni; a i vi ste dobro učinili što ste mi ispričali svoju povest, jer neću o vama imati rđavo mišljenje. Što se tiče toga Benedeta, toliko ozloglašenog, zar niste nikad pokušali da mu uđete u trag? Zar niste nikad potražili da saznate šta je bilo s njim?

— Nikada. Da sam znao gde je, umesto da idem k njemu, bežao bih od njega kao od nekog čudovišta. Ne; na moju sreću, nikad nisam čuo da ga je iko ikada spomenuo. Nadam se da je mrtav.

— Nemojte se nadati, Bertučo — reče grof. — Zli ljudi ne umiru tako, jer izgleda da ih bog uzima pod svoje okrilje da od njih načini oruđa svoje osvete.

— Neka je i tako — reče Bertučo. — Ja samo molim boga da ga više nikad ne vidim. A sad, — nastavi upravnik obarajući glavu — vi znate sve, gospodine grofe; vi ste moj sudija ovde na zemlji, kao što će bog biti tamo gore; zar mi nećete reći nekoliko utešnih reči?

— Imate pravo, zaista, i ja bih vam mogao reći ono što bi vam rekao opat Buzoni: onaj koga ste napali, taj Vilfor, zasluživao je kaznu zbog onoga što je učinio vama, a možda i zbog nečega drugog. Benedeto, ako je još živ, poslužiće kao što sam vam rekao, za neku božju kaznu, a zatim će i on biti kažnjen. Što se tiče vas, vi stvarno zaslužujete samo jedan prekor: zapitajte se zašto, kada ste to dete otrgli od smrti, niste ga vratili njegovoj majci. U tome je zločin, Bertučo.

— Jeste gospodine, u tome je zločin, i to pravi zločm, jer sam tu bio podlac. Kad sam dete povratio u život, trebalo je da učinim samo jedno, kao što ste vi kazali, a to je da ga vratim njegovoj majci. Ali radi toga je trebalo raspitivati se, privući na sebe pažnju, pa možda i biti uhvaćen; a ja nisam hteo da umrem, jer mi je bilo stalo da živim radi svoje snahe, radi ponosa koji je nama Korzikancima urođen, da ostanemo čitavi i pobednici u našoj osveti. A, najzad, možda mi je bilo stalo do života prosto iz ljubavi prema životu. Eh! ja nisam junak kao što je bio moj brat.

Bertučo sakri lice u šake, a Monte Kristo upravi na njega jedan dug i neopisiv pogled.

Zatim, posle kratkog ćutanja koje je izgledalo još svečanije zbog časa i mesta na kome su se nalazili, grof reče setnim glasom koji kod njega nije bio uobičajen:

— Da bismo dostojno završili ovaj razgovor, koji će biti poslednji o tim događajima, gospodine Bertučo, zapamtite dobro moje reči, koje sam često čuo da izgovara i sam opat Buzoni: "Za svako zlo ima dva leka: vreme i ćutanje." A sad, gospodine Bertučo, ostavite me da se malo prošetam po ovoj bašti. Ono što je bolno uzbuđenje za vas, učesnika toga događaja, biće za mene jasno skoro blago osećanje, koje će udvostručiti vrednost ovoga imanja. Vidite, gospodine Bertučo, drveće nam je prijatno samo zato što pravi senku, a senka nam je prijatna zato što je puna sanjarija i vizija. Eto, ja sam kupio jednu baštu misleći da sam kupio jednu običnu gradinu ograđenu zidom; a to nije nimalo tačno, jer evo gde se odjednom pokazalo da je ta bašta puna priviđenja koja nisu bila ubeležena u ugovor o kupovini. A ja volim priviđenja, jer nisam nikad čuo da su mrtvi, od postanka sveta, učinili toliko zla koliko ih živi učine za jedan dan. Vratite se, dakle, gospodine Bertučo, i idite da spavate u miru. Ako vaš ispovednik na vašem samrtnom času bude manje milostiv nego što je bio opat Buzoni, pozovite me da dođem, ako još budem na ovom svetu, a ja ću naći reči koje će tiho uljuljkivati vašu dušu u trenutku kada se bude spremala da pođe na ono tegobno putovanje što se zove večnost.

Bertučo se pokloni smerno pred grofom i udalji se uzdahnuvši.

Monte Kristo ostade sam, pa koraknuvši četiri koraka unapred, prošapta.

— Ovde, blizu ovog platana, raka u koju je dete bilo stavljeno; onamo kapijica kroz koju se ulazilo u baštu; u ovom uglu, tajne stepenice koje vode u spavaću sobu. Mislim da ne moram da zabeležim sve to u moj podsetnik, jer ovo pred mojim očima, oko mene, pod mojim nogama, reljefni plan, živi plan.

I grof, obišavši i poslednji put baštu, pođe ka svojim kolima. Bertučo, videći ga zamišljena, pope se ne rekavši ništa na sedište pored kočijaša.

Kola pođoše natrag ka Parizu.

Još iste večeri, kad stiže u kuću na Jelisejskim poljima, grof od Monte Krista pregleda celu zgradu kao što bi učinio čovek koji bi je poznavao od pre mnogo godina; ni jedan jedini put, iako je on išao napred, nije otvorio jedna vrata umesto drugih i nije pošao nekim stepenicama ili hodnikom koji ga ne bi odveo pravo onamo kuda je nameravao da ode. Alija ga je pratio pri toj noćnoj smotri. Grof izdade Bertuču nekoliko poređenja odnosno ulepšavanja ili za nov raspored u stanu, pa izvukavši časovnik, reče pažljivom Nubijcu:

— Sada je jedanaest i po, te Hajdeja treba uskoro da stigne. Jesu li obaveštene francuske žene?

Alija ispruži ruku prema odajama određenim za lepu Grkinju, koje su bile toliko izdvojene, da kad bi se vrata zaklonila ćilimima, moglo bi se proći kroz celu kuću a da se i ne pomisli da tamo ima još jedan salon i dve sobe u kojima neko stanuje. Alija, kao što rekosmo, pruži ruku prema tim odajama, pokaza broj tri prstima leve ruke, pa otvorivši šaku, nasloni glavu na tu ruku i zatvori oči kao da spava.

— A! — reče Monte Kristo naviknut na taj način govora — njih tri očekuju u sobi za spavanje, zar ne?

— Da — kaza Alija klimnuvši glavom.

— Gospođa će biti umorna večeras, — nastavi Monte Kristo — pa će verovatno hteti da spava. Neka je niko ne primorava da govori. Francuske pratilje treba samo da se poklone svojoj novoj gospodarici i da se povuku. Vi ćete zapaziti da grčka pratilja ne razgovara sa francuskim pratiljama.

Alija se pokloni.

Uskoro zatim začu se kako neko doziva vratara. Kapija se otvori, jedna kola uđoše stazom i zaustaviše se pred stepenicama. Grof siđe; vrata na kolima već su bila otvorena. On pruži ruku jednoj mladoj ženi uvijenoj u ogrtač od zelene zlatotkane svile, sa kapuljačom koja joj je pokrivala glavu.

Mlada žena prihvati pruženu ruku, pa je poljubi sa izvesnom ljubavlju pomešanom sa poštovanjem, i izgovori nežno nekoliko reči, na koje joj grof odgovori sa blagom ozbiljnošću na onom zvučnom jeziku kojim govore i bogovi u Homerovim spisima.

Tada Alija pođe napred sa velikom svećom od ružičastog voska, a za njim ta mlada žena, koja nije bila nikoja druga do ona lepa Grkinja, svakidašnja drugarica Monte Krista u Italiji. Odvedoše je u njene odaje, pa se grof povuče u stan koji je bio zadržao za sebe.

Pola sata posle ponoći sva su svetla u kući bila pogašena te se moglo pomisliti da svi ukućani spavaju.

8. NEOGRANIČENI KREDIT

Sutradan, oko dva sata posle podne, jedne kočije, u koje su bila upregnuta dva divna engleska konja, zaustaviše se pred kapijom Monte Kristovog doma. Jedan čovek u plavom fraku sa dugmetima od svile iste boje, sa belim prsnikom po kome se pružao ogroman zlatan lanac, i sa pantalonama lešnikove boje, sa kosom tako crnom i spuštenom tako nisko nad obrve da bi se čovek pitao da li je prirodna, toliko je malo bila u skladu sa dlakama na borama ispod nje, koje nije uspevala da sakrije; ukratko rečeno, čovek od pedeset do pedeset pet godina, no koji se trudio da izgleda kao da ima četrdeset, provuče glavu kroz prozor tih zatvorenih kočija, na čijim je vratima bila neskladna baronska kruna, pa posla svog lakeja da pita vratara da li je grof od Monte Krista kod kuće.

Za to vreme je taj čovek zagledao, sa tako sitničarskom pažnjom da je to već prelazilo u drskost, spoljašnjost zgrade, onaj deo vrata koji je mogao da sagleda, i livreje nekoliko lakeja koji su se mogli videti kako se kreću tamo i ovamo. Oči toga čoveka bile su živahne, ali pre lukave nego umne. Usne su mu bile tako tanke, da umesto da budu ispupčene, one su bile posuvraćene unutra ka ustima. Najzad, njegove široke i ispupčene jagodice, taj pouzdani znak podmuklosti, ugnuto čelo, izbočen potiljak, koji je u mnogome prevazilazio široke uši nimalo aristokratske, sve je to davalo, kao što bi svaki fizionomist utvrdio, skoro odvratan izraz licu tog čoveka, koga bi prost svet smatrao za vrlo uglednu ličnost zbog njegove divne kose, ogromnog dijamanta što ga je nosio na košulji i crvene trake koja se pružala od jedne do druge rupice na njegovom fraku.

Lakej kucnu na vratarevo okno i zapita:

— Da li ovde stanuje gospodin grof od Monte Krista?

— Ovde stanuje Njegova preuzvišenost, — odgovori vratar — ali…

On zapita Aliju pogledom.

Alija mu dade jedan odrečan znak.

— Ali? — zapita lakej.

— Ali Njegova preuzvišenost ne prima — odgovori vratar.

— U tom slučaju, evo posetnice moga gospodara, gospodina barona Danglara. Predaćete je grofu od Monte Krista i reći ćete mu da je moj gospbdar, odlazeći u Skupštinu, svratio da bi imao čast da se s njim vidi.

— Ja ne razgovaram s Njegovom preuzvišenošću — reče vratar. — Njegov sobar će izvršiti taj nalog.

Lakej se vrati kolima.

— Dakle? — zapita Danglar.

Mladić, dosta postiđen poukom koju beše dobio, saopšti svome gospodaru odgovor što ga je dobio od vratara.

— Gle, — reče ovaj — znači da je taj gospodin nekakav princ kad ga nazivaju preuzvišenošću i kad samo njegov sobar ima pravo da razgovara s njim. Svejedno, pošto on ima kod mene otvoren kredit, moraću da ga vidim kad mu zatreba novac.

I Danglar se ponovo navali na zadnje sedište svojih kola, dovikujući kočijašu tako da su ga mogli čuti i na suprotnoj strani puta:

— U Skupštinu.

Kroz jednu žaluzinu na svome stanu, Monte Kristo, blagovremeno obavešten, posmatrao je i proučavao barona pomoću jednog odličnog durbina isto onako pažljivo kao što je gospodin Danglar zagledao kuću, vrt i livreje.

— Zaista, — reče on uz jedan pokret koji je izražavao odvratnost, i vraćajući cevi svog durbina u kutiju od slonove kosti — zaista, ružno je stvorenje ovaj čovek. Kako ne bi čovek, čim ga prvi put vidi, raspoznao u njemu zmiju sa spljoštenim čelom, orlušinu sa ispupčenom lobanjom i mišara sa oštrim kljunom!

— Alija! — uzviknu on. (Zatim udari jedanput u bakarni tas. Alija se pojavi.) — Zovnite Bertuča — reče.

Istog trenutka uđe Bertučo.

— Vaša preuzvišenost me je tražila? — reče upravnik.

— Da, gospodine, — reče grof. — Jeste li videli one konje koji su se maločas zaustavili pred mojim vratima?

— Svakako, preuzvišenosti; oni su čak veoma lepi.

— Kako to — reče Monte Kristo — da kada sam ja od vas tražio dva najbolja konja u Parizu, ipak ima u Parizu dva druga konja isto toliko lepa kao i moja, i da ti konji ne budu u mojim štalama?

Na mrštenje obrva i strogi zvuk toga glasa, Alija obori glavu.

— To nije tvoja krivica dobri Alija, — reče grof na arapskom jeziku, sa blagošću koju čovek ne bi pomislio da će naći ni u njegovom glasu ni na njegovom licu — ti se ne razumeš u engleske konje.

Alijino lice se opet razvedri.

— Gospodine grofe, — reče Bertučo — konji o kojima mi govorite nisu bili za prodaju.

Monte Kristo sleže ramenima:

— Znajte, gospodine upravniče, da je sve uvek za prodaju za onoga koji ume da plati koliko treba.

— Gospodin Danglar ih je platio šesnaest hiljada franaka, gospodine grofe.

— Pa lepo! Trebalo mu je ponuditi trideset i dve hiljade. On je bankar, a bankar nikad ne propušta priliku da udvostruči svoj kapital.

— Da li gospodin grof govori ozbiljno? — zapita Bertučo.

Monte Kristo pogleda upravnika kao čovek koji se čudi kako sme neko da mu postavlja pitanje.

— Večeras — reče on — imam da idem u jednu posetu. Ja hoću da ta dva konja budu upregnuta u moja kola, sa novim amovima.

Bertučo se povuče klanjajući se. Kad je bio kod vrata, on zastade pa reče:

— U koliko sati Vaša preuzvišenost namerava da učini tu posetu?

— U pet sati — reče Monte Kristo.

— Podsetiću Vašu preuzvišenost da je sad dva sata — usudi se da kaže upravnik.

— Znam to — odgovori kratko Monte Kristo.

Zatim se okrete Aliji i reče:

— Naredite da se provedu svi konji ispred gospođe, pa neka ona izabere zapregu koja joj se najviše bude svidela i neka me obavesti da li hoće da večera sa mnom; u tom slučaju večera će se poslužiti u njenom stanu. Idite, a po izlasku pošaljite mi sobara.

Tek što Alija iščeze, a sobar uđe.

— Gospodine Batistene, — reče grof — već godinu dana ste u mojoj službi. To je vreme probe kojoj ja obično podvrgavam svoju poslugu. Ja sam zadovoljan vama.

Batisten se pokloni.

— Ostaje da vidimo da li ste vi zadovoljni mnome.

— O, gospodine grofe! — pohita da kaže Batisten.

— Saslušajte me do kraja — nastavi grof. — Vi zarađujete godišnje hiljadu i pet stotina franaka, a to će reći platu jednog dobrog i hrabrog oficira koji svoj život izlaže opasnosti svakoga dana; vi imate hranu kakvu bi mnogi načelnici, ti nesrećni službenici koji moraju da rade mnogo više nego vi, poželeli da imaju. Iako ste sluga, vi i sami imate svoje sluge koji se brinu o vašem rublju i vašem odelu. Pored vaših hiljadu i pet stotina franaka plate, vi mi kradete pri kupovanju stvari za moju toaletu otprilike još hiljadu i pet stotina franaka godišnje.

— O, preuzvišenosti!

— Ja se ne žalim na to, gospodine Batistene. To je umereno. Pa ipak, ja želim da ostane na tome. Vi, dakle, ne biste nigde ponovo našli mesto kakvo vam je vaš srećni udes podario. Ja nikad ne tučem svoju poslugu; ja nikad ne psujem; ja nikad ne padam u jarost; ja uvek opraštam neku pogrešku, ali nikada nemarnost ili zaboravljanje dužnosti. Moja naređenja su obično kratka, ali jasna i određena; ja više volim da ih ponovim dvaput, pa čak i triput, nego da vidim da su pogrešno shvaćena. Ja sam dovoljno bogat da mogu saznati sve što želim da znam, a veoma sam radoznao, to vas upozoravam. Ako, dakle, saznam da ste o meni govorili dobro ili rđavo, da ste kritikovali moje postupke, da ste motrili na moje kretanje, vi ćete biti smesta otpušteni. Ja uvek upozoravam svoju poslugu samo jedanput; vas sam sad upozorio. Idite!

Batisten se pokloni i pođe nekoliko koraka da iziđe.

— Ah, da! — nastavi grof. — Zaboravio sam da vam kažem da ja svake godine ulažem izvesnu sumu na račun mojih slugu. Oni koje otpustim gube samim tim taj novac, koji će otići u korist onih koji ostanu, a koji će imati pravo na njega posle moje smrti. Evo već godinu dana otkako ste kod mene; vaše bogaćenje je otpočelo; nastavite ga.

Ovaj govor, održan pred Alijom, koji je ostao ravnodušan jer nije razumevao ni reči francuski, učini na gospodina Batistena utisak koji će razumeti svi oni koji su proučavali dušu francuskog sluge.

— Ja ću se truditi da se u svemu saobrazim željama Vaše preuzvišenosti — reče on. — Uostalom, ugledaću se na gospodina Aliju.

— A, to nikako! — reče grof hladan kao stena. — Alija ima mnogo mana izmešanih sa vrlinama. Nemojte, dakle, njega uzimati za primer, jer je Alija jedan izuzetak; on nema plate, jer on nije sluga: on je moj rob, moj pas. Ako bi on izneverio svoju dužnost, ja ga ne bih otpustio; ja bih ga ubio.

Batisten razrogači oči.

— Vi sumnjate u to? — reče Monte Kristo.

Zatim ponovi Aliji iste reči koje beše izrekao na francuskom jeziku Batistenu.

Alija sasluša, osmehnu se, priđe svome gospodaru, kleče jednim kolenom na pod i poljubi mu ruku s puno poštovanja.

Ovaj dodatak ranijem upozorenju dovede do vrhunca zaprepašćenje gospodina Batistena.

Grof dade znak Batistenu da iziđe, a Alija da pođe za njim. Obojica pređoše u njegovu sobu za rad i tamo su dugo razgovarali.

U pet sati grof udari triput u tas. Jedan udarac je pozivao Aliju, dva udarca Batistena, a tri Bertuča.

Upravnik uđe.

— Moje konje — reče Monte Kristo.

— Oni su upregnuti u kola, preuzvišenosti — odgovori Bertučo. — Da li ću ja poći sa gospodinom grofom?

— Ne; kočijaš, Batisten i Alija, to je sve.

Grof siđe i vide, upregnute u njegova kola, konje kojima se divio toga jutra u Danglarovim kolima.

Prolazeći pored njih, on baci jedan pogled na njih.

— Zaista su lepi — reče on — i dobro ste učinili što ste ih kupili; samo ste se malo dockan setili.

— Preuzvišenosti, — reče Bertučo — imao sam mnogo muke da ih dobijem, i koštali su vrlo skupo.

— Zar su zato konji manje lepi! — zapita grof sležući ramenima.

— Ako je Vaša preuzvišenost zadovoljna, — reče Bertučo — onda je sve dobro. Kud ide Vaša preuzvišenost?

— U ulicu Šose-Danten, gospodinu baronu Danglaru.

Ovaj razgovor vodio se na vrhu stepeništa. Bertučo pođe jedan korak da siđe niz prvu stepenicu.

— Pričekajte, gospodine — reče Monte Kristo zaustavljajući ga. — Meni je potrebno jedno imanje na morskoj obali, na primer, u Normadji, između Avra i Bulonja. Kao što vidite, dajem vam dosta prostora za biranje. Trebalo bi da na tom imanju bude jedno malo pristanište, jedan mali zaton ili zaliv u koji može da uđe i da stane moja korveta; ona gazi samo petnaest stopa u dubinu. Taj brod će uvek biti spreman da zaplovi, pa ma u kom času dana ili noći meni se prohtelo da mu dam znak za polazak. Raspitaćete se kod svih beležnika za neko imanje koje bi odgovaralo uslovima koje vam sad izlažem. Kad saznate za tako nešto, otići ćete da ga pregledate, pa ako budete zadovoljni, kupićete ga na svoje ime. Korveta je jamačno sad na putu za Fekan, zar ne?

— Još one večeri kad smo napustili Marselj, video sam je kad je zaplovila.

— A jahta?

Jahta ima naređenje da ostane u Martigu.

— Dobro? Vi ćete se dopisivati s vremena na vreme sa oba kapetana koji njima upravljaju, da oni ne bi zadremali.

— A za parobrod?

— Koji je u Šalonu?

— Da.

— Ista naređenja kao i za obe jedrilice.

— Dobro.

— Čim bude kupljeno to imanje, treba da imam konje za zamenu na svakih deset milja na putu ka severu i ka jugu Francuske.

— Vaša preuzvišenost može se osloniti na mene.

Grof klimnu glavom zadovoljno, siđe niz stepenice, pa uskoči u kola, koja poleteše u kasu veličanstvene zaprege i zaustaviše se tek pred bankarevim domom.

Danglar je baš tada predsedavao jednoj komisiji naimenovanoj radi neke železnice, kad ga obavestiše o poseti grofa od Monte Krista. Uostalom, sednica je bila skoro već završena.

Kad ču grofovo ime, on ustade.

— Gospodo, — reče on obraćajući se svojim kolegama, od kojih su nekolicina bili časni članovi Skupštine ili Senata — izvinite me što vas ovako napuštam: ali zamislite da mi je banka Tomson i Frenč iz Rima uputila nekog grofa od Monte Krista, otvorivši mu kod mene neograničen kredit. To je najčudnija šala koju su se moji poslovni prijatelji usudili da mi prirede. Bože moj, vi ćete razumeti da me je radoznalost obuzela i da me još drži, te sam jutros svratio do toga tobožnjega grofa. Da je pravi grof, vi znate da on ne bi bio toliko bogat. Gospodin nije primao posete. Kako vam to izgleda? Zar nisu to maniri visočanstva i lepih žena, koje je i gospodin Monte Kristo usvojio? Uostalom, kuća na Jelisejskim poljima, koja je njegova, kako sam se obavestio, učinila mi se sasvim pristojna. Ali neograničen kredit — nastavi Danglar smejući se svojim ružnim osmejkom, — nagoni bankara kod koga je otvoren da bude vrlo oprezan. Zato jedva čekam da vidim toga gospodina. Ja mislim da hoće da mi podvale. Ali oni tamo ne znaju s kim imaju posla, jer ko se poslednji smeje, najslađe se smeje.

Završavajući ove reči sa takvom nadmenošću da su se od toga raširile nozdrve gospodina barona, ovaj ostavi svoje goste i pređe u jedan salon presvučen belom zlatotkanom svilom, o kome se mnogo govorilo u ulici Šose-Danten.

Tamo je naredio da se uvede posetilac, kako bi ga još ispočetka zasenio.

Grof je stajao i posmatrao nekoliko kopija slika Albana i Fatora koje su bankaru podmetnuli kao original, no koje su, mada kopije, ipak jako odudarale od resavih pozlaćenih ukrasa u svim bojama koji su krasili tavanicu.

Na šum što ga načini Danglar ulazeći, grof se okrete.

Danglar pozdravi klimnuvši lako glavom, pa dade znak grofu da sedne u jednu fotelju od pozlaćenog drveta, prevučenu zlatotkanom belom svilom.

Grof sede.

— Da li imam čast da govorim sa gospodinom od Monte Krista?

— A ja — odgovori grof — sa gospodinom baronom Danglarom, vitezom Legije časti, članom narodne Skupštine?

Monte Kristo je sad ponovio sve titule koje je video na baronovoj posetnici.

Danglar oseti žaoku i ujede se za usne.

— Izvinite me, gospodine, što vas nisam odmah oslovio titulom sa kojom ste mi prijavljeni; ali, znate, mi sad živimo u narodnom režimu, a ja sam zastupnik narodnih interesa.

— Tako, — odgovori Monte Kristo — iako ste sačuvali naviku da tražite od drugih da vas nazivaju baronom, vi ste izgubili naviku da druge nazivate grofom.

— Ah, meni lično nije do toga stalo gospodine, — odgovori nemarno Danglar. — Meni su podarili titulu barona i načinili me vitezom Legije časti zbog izvesnih učinjenih usluga, ali…

— Ali ste se vi odrekli svojih titula, kao što su nekada učinili gospoda od Monmoransija i od Lafajeta? To je lep primer za ugled, gospodine.

— Ipak, ne sasvim — odgovori Danglar zbunjeno. — Zasluge, razumete…

— Da, za vaše sluge vi ste presvetli gospodar; za novinare ste gospodin, a za vaše naredbodavce ste građanin. To su razlike koje su vrlo u skladu sa ustavnom vladavinom. Ja to sasvim dobro razumem.

Danglar se ujede za usne, jer uvide da na tom polju ne može da se meri sa Monte Kristom; zato on pokuša da se vrati na jedno polje koje mu je bilo bolje poznato.

— Gospodine grofe, — reče on klanjajući se — ja sam dobio jedno obaveštajno pismo od banke Tomson i Frenč.

— To mi je neobično milo, gospodine barone. Dopustite mi da vas oslovljavam kao što vas oslovljava vaša posluga. To je jedna rđava navika koju sam stekao u zemljama gde još ima barona, a ima ih baš zato što se novi više ne stvaraju. Kao što rekoh, to mi je neobično milo, jer neću morati sam da se predstavljam, što je uvek dosta neugodno. Vi, dakle, rekoste da ste primili jedno obaveštajno pismo?

— Jesam, — reče Danglar — ali vam priznajem da nisam sasvim shvatio njegov smisao.

— Eh!

— I čak sam imao čast da svratim do vas da vas pitam za neka objašnjenja.

— Izvolite, gospodine, evo me, ja slušam i spreman sam da vas čujem.

— To pismo — reče Danglar — imam pri sebi, čini mi se (on ga potraži u džepu). Jeste, evo ga. To pismo otvara gospodinu grofu od Monte Krista neograničeni kredit u mojoj banci.

— Pa lepo, gospodine barone; šta vi tu nalazite da je nejasno?

— Ništa, gospodine; samo ona reč neograničeni…

— Pa dobro, zar ta reč nije iz vašeg maternjeg jezika?… Znate, to pišu Anglo-Amerikanci.

— O, da, gospodine, i u pogledu sintakse nema šta da joj se zameri, ali nije isti slučaj u pogledu računovodstva.

— Zar banka Tomson i Frenč — zapita Monte Kristo sa najbezazlenijim izrazom koji je mogao da dâ svakom licu — nije potpuno pouzdana, po vašem mišljenju, gospodine barone? Vraga! To bi mi bilo vrlo neprijatno, jer sam uložio izvesne sume novca u nju.

— Ah, sasvim pouzdana — odgovori Danglar sa skoro podrugljivim osmehom. — Ali je smisao reči neograničen, u finansijskom pogledu, toliko neodređen…

— Da je neograničen, zar ne? — reče Monte Kristo.

— To sam baš i ja, gospodine, hteo reći. Elem, neodređenost izaziva sumnju, a mudrac kaže: kad, sumnjaš, uzdrži se.

— Što znači, — prihvati Monte Kristo — da ako je banka Tomson i Frenč voljna da pravi gluposti, banka Danglar nije raspoložena da se ugleda na nju.

— Kako to, gospodine grofe?

— Tako, lepo. Gospoda Tomson i Frenč prave poslove bez obzira na cifre; ali gospodin Danglar ima granicu za svoje. To je mudar čovek, kao što je to on sam maločas rekao.

— Gospodine, — odgovori oholo bankar — još niko nije ispitivao sposobnost moje kase.

— Onda — odgovori hladno Monte Kristo — izgleda da ću ja biti prvi.

— Ko vam to kaže?

— Ona objašnjenja što ih tražite od mene, gospodine, a koja mnogo liče na ustezanje…

Danglar se ujede za usne; već drugi put ga je taj čovek potukao, i to na njegovom polju. Njegova podrugijiva učtivost bila je izveštačena i graničila se sa onom krajnošću što se zove drskost.

Monte Kristo se, naprotiv, osmehivao najljubaznije, i mogao je imati, kad je to hteo, izvestan bezazlen izgled koji mu je davao toliko preimućstva.

— Najzad, gospodine, — reče Danglar posle kratkog ćutanja — pokušaću da objasnim šta mislim, moleći vas da vi sami odredite sumu koju nameravate da izuzmete od mene.

— Ali, gospodine, — odgovori Monte Kristo rešen da ne popusti ni za jedan pedalj u toj prepirci — pa ja sam baš zato i tražio da mi se otvori neograničen kredit kod vas jer nisam znao kolike će mi sume zatrebati.

Bankar pomisli da je došao trenutak da on preuzme vođstvo. On se zavali u fotelju, pa jednim nezgrapnim i oholim osmejkom reče:

— O, gospodine, ne plašite se da zatražite; vi ćete se onda moći uveriti da kapital banke Danglar, ma koliko da je ograničen, može da zadovolji i najveće zahteve, pa makar vi zatražili i jedan milion…

— Molim? — reče Monte Kristo.

— Rekoh jedan milion — ponovi Danglar sa samopouzdanjem koje je posledica gluposti.

— A šta bih ja mogao da uradim s jednim milionom? — reče grof. — Koješta, gospodine! Da je meni trebao samo jedan milion, ja ne bih otvarao sebi kredit za takvu sitnicu. Jedan milion? Pa ja uvek imam jedan milion u svom buđelaru ili u svojoj putničkoj torbi.

I Monte Kristo izvuče iz jedne male beležnice, u kojoj su bile njegove posetnice, dva naloga svaki na sumu od pet stotina hiljada franaka, koje je donosilac mogao da naplati iz državne blagajne.

Trebalo je smlatiti a ne bockati čoveka kao što je bio Danglar. Ovaj udar maljem izvršio je svoje dejstvo: bankar se pokoleba i obuze ga vrtoglavica. On pogleda u Monte Krista razrogačenim i zabezeknutim očima, čija se zenica strahovito raširi.

— Eto, priznajte mi — reče Monte Kristo — da nemate poverenja u banku Tomson i Frenč. Bože moj, to je sasvim prosto; ja sam to i predvideo, a iako se ne razumem u tim poslovima, ja sam se obezbedio. Evo, dakle, dva druga pisma ista kao i ono koje je vama upućeno; jedno je od banke Arštajn i Eskeles iz Beča za gospodina barona Rotšilda, a drugo je od banke Bering iz Londona za gospodina Lafita. Recite samo jednu reč, gospodine, i ja ću vas osloboditi svake brige, jer ću otići u jednu ili drugu od ovih dveju banaka.

Bilo je gotovo; Danglar je bio pobeđen. On sa vidnim drhtanjem otvori pismo iz Nemačke i pismo iz Londona, koja mu je grof pružio držeći ih vrhovima prstiju, proveri ispravnost potpisa sa takvom sitničarskom pažnjom, da bi to bilo uvredljivo za Monte Krista da samo nije vodio računa o bankarskoj pometenosti.

— Oh, gospodine, evo triju potpisa koji zaista vrede milione — reče Danglar ustajući kao da hoće da oda počast snazi zlata oličenoj u čoveku koji je bio pred njim. — Tri neograničena kredita kod naših banaka! Izvinite me, gospodine grofe, ali i kada čovek prestane da sumnja, on može i dalje da se čudi.

— O, neće se valjda jedna banka kao što je vaša čuditi tome — reče Monte Kristo sa svom svojom učtivošću. — Znači da ćete vi moći da mi pošaljete nešto novca, zar ne?

— Govorite, gospodine grofe. Ja vam stojim na raspoloženju.

— E, pa lepo, — nastavi Monte Kristo — sad kada smo se sporazumeli, zar ne?

Danglar klimnu glavom potvrdno.

— I vi ne sumnjate više nimalo? — nastavi Monte Kristo.

— O, gospodine grofe! — uzviknu bankar — ja nikad nisam ni sumnjao.

— Niste; vi ste samo želeli dokaz, i to je sve. E, pa lepo, — ponovi grof — sada kada smo se sporazumeli, i sad kad vi više nimalo ne sumnjate, možemo da utvrdimo, ako izvolite, jednu opštu sumu za prvu godinu: recimo šest miliona.

— Šest miliona, neka bude! — reče Danglar gušeći se od uzbuđenja.

— Ako mi zatreba više, — nastavi mirno Monte Kristo — povisićemo je. Ali ja nameravam da ostanem u Francuskoj samo godinu dana, a za tu godinu dana ne verujem da ću premašiti tu cifru… najzad, videćemo. Izvolite mi, za početak, poslati pet stotina hiljada franaka sutra; ja ću biti kod kuće do podne, a uostalom, ako i ne budem, ostaviću priznanicu svome upravniku.

— Novac će biti u vašem stanu u deset sati prepodne, gospodine grofe — odgovori Danglar. — Želite li u zlatu, u novčanicama ili u srebru?

— U zlatu i novčanicama, po pola, molim vas.

I grof ustade.

— Moram da vam priznam nešto, gospodine grofe — reče sad Danglar. — Ja sam dosad verovao da su mi poznata sva velika bogatstva u Evropi, a međutim mi je vaše, koje mi se čini da je vrlo veliko, bilo, to priznajem, potpuno nepoznato. Je li ono skorašnje?

— Nije, gospodine, — odgovori Monte Kristo — ono je, naprotiv, veoma davnašnje; to je bilo porodično blago u koje je bilo zabranjeno dirati, i čiji su nagomilani interesi utrostručili osnovni kapital. Rok što ga je zaveštalac odredio istekao je tek pre nekoliko godina, pa je vaše neznanje u tom pogledu sasvim prirodno. Uostalom, vi ćete ga još bolje upoznati kroz neko vreme.

I grof proprati ove reči jednim od onih hladnih osmejaka koji su ulivali onoliki strah Francu od Epineja.

— Sa vašim naklonostima i vašim namerama, gospodine, — nastavi Danglar — vi ćete u prestonici pokazati takvu raskoš da će ona smrviti sve nas jadne, sitne milionere. Pa ipak, pošto mi se čini da ste vi ljubitelj umetnosti, jer kad sam ušao, vi ste razgledali moje slike, ja vas molim za dopuštenje da vam pokažem svoju zbirku; sve same starinske slike, sve slike čuvenih majstora sa jemstvom da su takve. Ja ne volim moderne.

— Imate pravo, gospodine, jer one uopšte imaju veliku manu, a to je: što još nisu imale vremena da postanu starinske.

Mogu li vam pokazati nekoliko statua od Torvaldsena, Bartolonija, Kanove, sve stranih umetnika? Kao što vidite, ja ne cenim francuske umetnike.

— Vi imate pravo da budete nepravedni prema njima, gospodine, jer su to vaši zemljaci.

— Ali sve to ćemo odložiti za kasnije, kad se budemo bolje upoznali; za danas ću se zadovoljiti, ako pak vi to dopustite, da vas predstavim baronici Danglar. Oprostite mi tu žurbu, gospodine grofe, ali klijent kao što ste vi skoro je član porodice.

Monte Kristo se pokloni u znak da prima počast koju mu je finansijer izvoleo ukazati.

Danglar zazvoni. Jedan lakej obučen u sjajnu livreju pojavi se.

— Da li je gospođa baronica u svojim odajama? — zapita Danglar.

— Da, gospodine barone — odgovori lakej.

— Sama?

— Ne, gospođa ima goste.

— Neću li biti suviše slobodan ako vas predstavim u prisustvu nekoga stranog lica, gospodine grofe? Vi ne čuvate svoj inkognito?

— Ne, gospodine barone, — reče osmehujući se Monte Kristo — ja ne priznajem sebi to pravo.

— A ko je kod gospođe? Gospodin Debrej? — zapita Danglar tako dobroćudno da se Monte Kristo osmehnu u sebi, jer je već bio obavešten o bankarevim providnim domaćim tajnama.

— Gospodin Debrej, da, gospodine barone — odgovori lakej.

Danglar klimnu glavom.

Zatim se okrete Monte Kristu pa reče:

— Gospodin Lisjen Debrej je naš stari prijatelj; on je lični sekretar ministra unutrašnjih poslova. Što se tiče moje žene, ona je malo izgubila što se udala za mene, jer je ona iz jedne stare porodice: kao devojka zvala se gospođica od Servijera, i bila je udovica gospodina pukovnika markiza od Nargone, iz prvog braka.

— Ja nemam čast da poznajem gospođu Danglar, ali sam se već sreo sa gospodinom Lisjenom Debrejem.

— E! — reče Danglar — a gde to?

— Kod gospodina od Morserfa.

— Gle, vi poznajete malog vikonta? — reče Danglar.

— Bili smo zajedno u Rimu za vreme karnevala.

— A, da! — reče Danglar. — Čini mi se da se pričalo nešto kao o nekom neobičnom doživljaju sa razbojnicima, pljačkašima u nekim ruševinama. Neko ga je otuda izvukao na čudesan način. Mislim da je on nešto pričao o svemu tome mojoj ženi i mojoj kćeri po svom povratku iz Italije.

— Gospođa baronica očekuje gospodu — reče lakej vrativši se.

— Ja ću poći napred da vam pokažem put — reče Danglar poklonivši se.

— A ja ću ići za vama — reče Monte Kristo.

9. ZELENKASTA ZAPREGA

Baron, za kojim je išao grof, prođe kroz dugačak niz odaja, koje su privlačile pažnju svojom teškom raskošnošću i neukusnom velelepnošću, i stiže do budoara gospođe Danglar, male osmougaone odaje obložene ružičastim satenom prepokrivenim indijskim muslinom. Fotelje su bile od starog pozlaćenog drveta i sa starinskim tkaninama; iznad vrata bile su ukrasne slike iz pastirskog života kakve je slikao Buše; najzad dva lepa ovalna pastela, u skladu sa ostalim nameštajem, činili su od te omanje sobe jedinu odaju u celoj zgradi koja je imala nešto posebnog obeležja. Istina da je ona izmakla opštem planu što su ga utanačili gospodin Danglar i njegov arhitekt, jedna od najslavnijih i najuglednijih ličnosti Carstva, i da su samo baronica i Lisjen Debrej zadržali za sebe pravo da ga ukrase. Zato je gospodin Danglar, veliki poklonik starina, na način kako se to shvatalo u doba Direktorijuma, jako prezirao to malo sklonište, u koje on, uostalom, nije imao pristupa uopšte, osim pod uslovom da opravda svoje prisustvo dovodeći nekog gosta. Nije, dakle, stvarno Danglar uvodio druge, nego su, naprotiv, drugi njega uvodili, te je on bio lepo ili rđavo dočekivan prema tome da li je posetiočevo lice bilo prijatno ili neprijatno baronici.

Gospođa Danglar, o čijoj se lepoti još moglo pohvalno govoriti i pored njenih trideset i šest godina, bila je za svojim klavirom, malim remek-delom umetničkog stolarstva, dok je Lisjen Debrej, sedeći za jednim stočićem za ručni rad, prelistavao neki album.

Lisjen je još pre grofičinog dolaska imao vremena da ispriča baronici mnogo štošta o grofu. Sećamo se koliko je Monte Kristo za vreme ručka kod Alberta načinio dubok utisak na njegove zvanice; taj utisak, ma koliko da je Debrej bio neuzbudljiv, još nije bio sasvim izbrisan u njemu, te se to osećalo i na obaveštenjima o grofu koja je on dao baronici. Radoznalost gospođe Danglar, podstaknuta ranijim pojedinostima dobivenim od Morserfa i novim dobivenim od Lisjena, bila je, dakle došla do vrhunca. Zato je i taj udešeni prizor sa klavirom i albumom bilo samo jedno od onih sitnih društvenih lukavstava pomoću kojih se prikrivaju najveće predostrožnosti. Baronica dočeka, prema tome, gospodina Danglara sa osmejkom, što od njene strane nije bilo svakidašnja pojava. Što se tiče grofa, on dobi, u zamenu za svoj pozdrav, jedan svestan ali istovremeno i ljubak poklon.

Lisjen sa svoje strane, izmenja sa grofom jedan polu-poznanički poklon, a sa Danglarom jedan prisno-prijateljski pokret rukom.

— Gospođo baronice, — reče Danglar — dopustite da vam predstavim gospodina grofa od Monte Krista, koga su mi uputili moji poslovni prijatelji iz Rima sa najusrdnijim preporukama. Dovoljno je da o njemu kažem samo jednu reč, pa bi on začas postao ljubimac naših lepotica. On dolazi u Pariz sa namerom da u njemu ostane godinu dana i da potroši šest miliona za tu godinu. To obećava čitav niz balova, večera, ponoćnih gozbi, pri kojima se nadam da nas gospodin grof neće zaboraviti, kao god što ni mi nećemo njega zaboraviti pri našim malim svečanostima.

Iako je ovo predstavljanje bilo dosta nezgrapno pohvalno, ipak toliko je, uopšte uzev, redak slučaj da neko dođe u Pariz da potroši za godinu dana čitavo kneževsko imanje, te gospođa Danglar baci na grofa jedan pogled koji nije bio lišen izvesnog interesovanja.

— I vi ste stigli, gospodine?… — zapita baronica.

— Juče pre podne, gospođo.

— I dolazite po svom običaju, kako sam čula, sa kraja sveta?

— Iz Kadisa, ovoga puta, gospođo, prosto naprosto.

— Oh, došli ste u užasno doba. Pariz je leti nesnosan; nema balova, ni skupova, ni svečanosti. Italijanska opera je u Londonu, Francuska opera je svuda, samo ne u Parizu; a što se tiče Francuskog pozorišta, poznato vam je da ono više nije nigde. Ostaju nam, dakle, kao jedina zabava nekoliko bednih trka na Marsovom polju i u Satoriju. Da li će i vaši konji učestvovati na trkama, gospodine grofe?

— Ja, gospođo, — reče Monte Kristo — ja ću činiti sve ono što se čini u Parizu, ako budem imao tu sreću da naiđem na nekoga koji bi me obavestio kako treba o francuskim navikama.

— Vi ste ljubitelj konja, gospodine grofe?

— Ja sam proveo jedan deo svog života na istoku, gospođo, a istočnjaci, kao što znate, cene samo dve stvari na svetu; plemenitost konja i lepotu žena.

— Ah, gospodine grofe, — reče baronica — trebalo je da budete kavaljer pa da žene stavite na prvo mesto.

— Eto vidite, gospođo, da sam imao pravo kada sam maločas poželeo jednog učitelja koji bi me poučavao francuskim običajima.

Toga trenutka najomiljenija sobarica gospođe baronice Danglar uđe, pa prišavši svojoj gospodarici, šapnu joj nekoliko reči na uvo.

Gospođa Danglar preblede.

— Nemoguće! — reče ona.

— Međutim, to je sušta istina, gospođo — odgovori sobarica.

Gospođa Danglar se okrete ka svome mužu.

— Je li to istina, gospodine?

— Šta, gospođo? — zapita Danglar vidno uzrujan.

— To što mi kaže ova devojka…

— A šta vam ona kaže?

— Ona mi kaže da u trenutku kada je moj kočijaš hteo da upregne moje konje u moja kola, on ih nije našao u štali. Šta to znači, pitam vas.

— Gospođo, — reče Danglar — saslušajte me.

— O, ja vas slušam, gospodine, jer sam radoznala da vidim šta ćete mi reći. Ja ću uzeti ovu gospodu da nam budu sudije, te ću im najpre reći u čemu je stvar. Gospodo, — nastavi baronica — gospodin baron Danglar ima deset konja u štali; od tih deset konja dva su moja, dva divna konja, najlepši konji u Parizu. Vi ih znate, gospodine Debreje, moja dva zelenka! I, eto! U trenutku kad gospođa od Vilfora hoće da uzajmi od mene moja kola i kad sam joj obećala da će ići sutra u Bulonjsku šumu, odjednom se ta dva konja ne mogu više pronaći! Zacelo je gospodin Danglar našao priliku da na njima zaradi nekoliko hiljada franaka, te ih je prodao. O, da gadne li rase, bože blagi, rase špekulanata!

— Gospođo, — odgovori Danglar — ti konji su bili odveć bujni, imali su jedva četiri godine, te sam zbog njih užasno strepeo za vas.

— Eh, gospodine, — reče baronica — vi dobro znate da ja imam u svojoj službi već mesec dana najboljeg kočijaša u Parizu, osim ako niste i njega prodali zajedno s konjima.

— Draga prijateljice, ja ću vam naći iste takve pa čak i lepše, ako takvih ima; ali konje mirne, tihe, i koji mi neće više ulivati takav užasan strah.

Baronica sleže ramenima sa izrazom najdubljeg preziranja.

Danglar kao da nije zapazio taj pokret, koji je bio više nego bračni, pa okrenuvši se ka Monte Kristu, reče:

— Zaista, žalim što se nisam ranije upoznao sa vama, gospodine grofe. Vi sad baš snabdevate svoj dom?

— Pa da — reče grof.

— Ja bih te konje ponudio vama. Zamislite da sam ih dao skoro džabe. Ali, kao što sam vam rekao, hteo sam da ih se oslobodim, jer su to konji za mladiće.

— Gospodine, — reče grof — ja vam zahvaljujem; ali ja sam jutros kupio dosta dobre konje, i ne odveć skupe. Eno, pogledajte ih, gospodine Debreje. Vi ste ljubitelj konja, čini mi se?

Dok je Debrej prilazio prozoru. Danglar priđe svojoj ženi.

— Zamislite, gospođo, — reče joj on šapatom — da su došli da mi ponude jednu preterano veliku cenu za te konje. Ja ne znam koji je taj ludak što želi da se upropasti a koji mi je jutros poslao svog upravnika, ali je neosporno da sam ja na njima zaradio šesnaest hiljada franaka. Nemojte se duriti na mene, pa ću vam dati četiri hiljade, i dve hiljade Evgeniji.

Gospođa Danglar ošinu svoga muža jednim poraznim pogledom.

— O, bože moj! — uzviknu Debrej.

— Šta je? — zapita baronica.

— Ta ja se ne varam, ono su vaši konji, vaši sopstveni konji upregnuti u grofova kola.

— Moja dva zelenka! — uzviknu gospođa Danglar.

I ona pritrča prozoru pa reče:

— Zaista, to su oni!

Danglar je bio zgranut.

— Je li moguće? — reče Monte Kristo praveći se iznenađen.

— Neverovatno! — promrmlja bankar.

Baronica reče nekoliko reči na uvo Debreju, koji sad priđe Monte Kristu.

— Baronica vas pita za koliko vam je njen muž prodao njenu zapregu.

— Pa ja ne znam tačno — reče grof. — To mi je moj upravnik priredio iznenađenje, a… ono me je stalo čini mi se trideset hiljada franaka.

Debrej odnese odgovor baronici.

Danglar je bio tako bled i tako zbunjen, da se grof načini kao da ga sažaljeva.

— Eto vidite — reče mu on — koliko su žene nezahvalne. Vaša ljubaznost nije ni za trenutak dirnula baronicu. Ali nisam dobro rekao da je nezahvalna! Trebalo je da kažem da je bezumna. Ali šta ćete, ljudi uvek vole ono što im škodi; zato je najprostiji način, verujte mi, dragi barone, pustiti ih da rade po svojoj glavi, pa ako je razbiju, onda barem zbilja ne mogu da krive drugoga osim sebe.

Danglar ne odgovori ništa, jer je predviđao uskoro jednu pozniju prepirku; već su se obrve gospođe baronice bile namrštile, pa su kao obrve olimpijskog jupitera predskazivale buru. Debrej oseti kako se ona približava, pa se izvini da ima nekakav posao i otide. Monte Kristo, ne hoteći da pokvari položaj koji je nameravao da osvoji ako bi i duže ostao, pozdravi gospođu Danglar i povuče se, ostavljajući barona gnevu njegove žene.

— Dobro je! — pomisli Monte Kristo izlazeći. — Uspeo sam i u onome što sam hteo da postignem: evo gde sada držim u svojim rukama mir ovoga doma, i gde ću jednim mahom osvojiti srce i gospodina i gospođe. Kakva sreća! Ali — dodade on — pri svem tom ja nisam bio predstavljen gospođici Evgeniji Danglar, koju bih, međutim, jako želeo da upoznam. Ali — nastavi on s onim svojim naročitim osmejkom — evo nas u Parizu, a imamo još dosta vremena pred sobom… Biće to docnije!..

Posle ovog zaključka, grof se pope u kola i vrati kući.

Dva sata kasnije gospođa Danglar dobi jedno divno pismo od grofa od Monte Krista u kome joj je on izjavljivao da, ne želeći da pri svom prvom ulasku u parisko društvo dovede do očajanja jednu lepu ženu, preklinje je da uzme natrag svoje konje.

Oni su imali iste amove koje je ona videla na njima toga jutra; samo je u sredini svake rozete koje su nosili na ušima grof naredio da se prišije po jedan dijamant.

I Danglar je dobio jedno pismo.

Grof je od njega tražio dopuštenje da ispuni baronici taj ćudljivi milionerski prohtev, moleći ga da izvini istočnjačke načine kojima je povratak konja bio propraćen.

Uveče Monte Kristo otide u Otej, a pratio ga je Alija.

Sutradan oko tri sata, Alija, pozvan jednokratnim zvonjenjem, uđe u grofovu sobu za rad.

— Alija, — reče mu grof — ti si mi često pričao o svojoj veštini da bacaš laso.

Alija potvrdi znakom i uspravi se ponosito.

— Vrlo dobro!… Znači da bi ti lasom mogao da zaustaviš vola?

Alija klimnu glavom potvrdno.

— Tigra?

Alija opet klimnu glavom.

— Lava?

Alija načini pokret kao čovek koji baca laso, i poče da podražava prigušeno rikanje.

— Vrlo dobro! Razumem, — reče Monte Kristo — ti si lovio lavove?

Alija gordo klimnu glavom.

— Alija, da li bi ti mogao da u trku zaustaviš dva pomahnitala konja?

Alija se osmehnu.

— E, pa lepo! Slušaj — reče Monte Kristo. — Malo posle proći će ovuda jedna kola koja će u mahnitom trku vući dva zelenka, oni isti što sam ih imao juče. Makar se izložio opasnosti da te pogaze, treba da zaustaviš ta kola pred mojim vratima.

Alija siđe na ulicu i povuče ispred kapije jednu crtu po kaldrmi; zatim uđe u kuću i pokaza tu crtu grofu, koji ga je pratio pogledom.

Grof ga potapša po ramenu; tako je on zahvaljivao Aliji. Zatim Nubijac otide da puši svoj čibuk na odbojnom kamenu što se nalazio na uglu kuće i ulice, a Monte Kristo uđe u kuću ne brinući se više ništa.

Međutim, oko pet sati, a to će reći u vreme kada je grof očekivao kola, moglo se videti kako se u njemu rađaju skoro neprimetni znaci nekog lakog nestrpljenja. On se šetao po jednoj sobi što je gledala na ulicu, osluškivao s vremena na vreme i ponekad prišao prozoru, kroz koji je mogao videti Aliju kako duva duvanske dimove sa pravilnošću koja je pokazivala da se Nubijac sav predao tome važnom poslu.

Odjedanput se začu udaljeni tutanj, no koji se približavao munjevitom brzinom; zatim se pojaviše jedne kočije čiji je kočijaš uzalud pokušavao da zadrži konje koji su jurili kao mahniti, nakostrešeni i skačući pomamno.

U kočijama su se jedna mlada žena i jedno dete od sedam do osam godina držali zagrljeni, i bili su od prevelikog straha izgubili čak i moć da viču. Bilo je dovoljno da točkovi naiđu na neki kamen ili da zakače neko drvo, pa da se sasvim polome kola koja su već krckala. Kola su išla sredinom kaldrme, i po ulici su se čuli prestravljeni uzvici onih koji su ih gledali kako nailaze.

Odjednom Alija spusti čibuk, izvuče iz džepa laso, baci ga, obavi triput prednje noge levog konja, pa pusti da ga silina zaleta odvuče nekoliko koraka. Ali posle tih nekoliko koraka sputani konj pade, naleže na rudu i slomi je, te onemogući napore konja što je ostao na nogama da nastavi trk. Kočijaš ugrabi taj trenutak zastoja da skoči sa sedišta; ali je Alija već bio ščepao za nozdrve drugoga konja svojim gvozdenim prstima, te se životinja, njišteći od bola, opruži grčeći se pored svoga druga.

Za sve ovo trebalo je toliko vremena koliko je trebalo kuršumu da pogodi cilj.

Pa ipak, to vreme je bilo dovoljno da iz kuće pred kojom se ovaj događaj odigrao istrči jedan čovek za kojim je išlo nekoliko slugu. U trenutku kad je kočijaš otvorio kolska vrata, on podiže iz kočija tu ženu, koja se jednom rukom grčevito držala za jastuk na sedištu, dok je drugom stezala na grudi svog onesvešćenog sina. Monte Kristo ib odnese oboje u salon, pa spuštajući ih na kanabe, reče:

— Ne bojte se više ničega, gospođo. Spaseni ste.

Žena dođe k sebi, pa umesto odgovora, ona mu pruži svog sina, uz pogled koji je bio rečitiji od svake molitve. I zaista, dete je i dalje bilo u nesvesti.

— Da, gospođo, razumem — reče grof zagledajuci dete. — Ali budite spokojni, njemu se nije dogodilo nikakvo zlo, i samo ga je strah doveo u to stanje.

— Ah, gospodine, — uzviknu mati, — da li mi vi možda to kažete samo da biste me umirili? Pogledajte kako je bled! Sine, dete moje! Moj Eduarde, odgovori svojoj majci! Ah, gospodine, pošaljite po lekara. Sve što imam daću onome ko mi povrati sina!

Monte Kristo načini rukom jedan pokret da umiri ucveljenu majku. Zatim otvori jedan kovčežić i izvadi iz njega jednu bočicu od češkog stakla i zlatnim šarama, u kojoj je bila nekakva tečnost crvena kao krv. On kanu jednu jedinu kap na detinje usne.

Dete, mada i dalje bledo, otvori odmah oči.

Kad to vide, majka od radosti htede da poludi.

— Gde sam ja? — uzviknu ona — i kome imam da zahvalim za toliku sreću posle onako svirepog iskušenja?

— Vi ste, gospođo, — odgovori Monte Kristo — kod čoveka koji je presrećan što je mogao da vam uštedi jednu tugu.

— Oh, prokleta radoznalost! — reče gospođa. — Ceo Pariz govorio je o tim divnim konjima gospođe Danglar, pa sam ja bila toliko luda da sam htela da ih isprobam.

— Kako! — uzviknu grof sa divno odglumljenim iznenađenjem. — To su baroničini konji?

— Da, gospodine. Poznajete li je vi?

— Gospođu Danglar!… Imam tu čast; i moja radost je dvostruka što sam vas spasao od opasnosti kojoj su vas ti konji bili izložili, jer tu opasnost biste mogli da pripišete meni. Jer sam juče kupio te konje od barona; ali baronica je toliko žalila za njima, da sam ih poslao natrag i zamolio je da ih primi od mene.

— Pa to ste onda vi grof od Monte Krista, o kome mi je Hermina toliko govorila juče?

— Da, gospođo — reče grof.

— A ja, gospodine, ja sam gospođa Helojza od Vilfora.

Grof se pokloni kao čovek pred kojim je izgovoreno neko sasvim nepoznato ime.

— Oh, kako će gospodin od Vilfora biti zahvalan!— nastavi Helojza. — Jer, najzad, on će vama imati da zahvaii što smo nas dvoje ostali živi: vi ste mu vratili ženu i sina. Zacelo, da nije bilo vašeg velikodušnog službenika, ovo drago dete i ja bismo poginuli.

— Ah, gospođo, ja i sad drhtim pri pomisli na opasnost u kojoj ste se nalazili.

— O, nadam se da ćete mi dopustiti da dostojno nagradim požrtvovanje toga čoveka.

— Gospođo, — odgovori Monte Kristo — nemojte mi kvariti Aliju, molim vas, ni pohvalama na nagradama, jer ja ne želim da se on navikava na to. Alija je moj rob; spasavajući vam život, on služi meni, a njegova je dužnost da mi služi.

— Ali on je izložio opasnosti svoj život — reče gospođa od Vilfora, kojoj je taj gospodarski ton ulivao veliko poštovanje.

— Ja sam mu spasao život, gospođo, — odgovori Monte Kristo — prema tome, njegov život pripada meni.

Gospođa od Vilfora ućuta; možda je razmišljala o tome čoveku koji je pri prvom susretu činio tako dubok utisak na ljude.

Za vreme toga kratkog ćutanja grof je mogao natenane da posmatra dete, koje je mati obasipala poljupcima. Ono je bilo sitno, slabačko, sa belom kožom kao u riđe dece, a ipak mu je bujna crna kosa, nepokorna ma kakvom udešavanju, pokrivala ispupčeno čelo i padala mu na ramena ovenčavajući mu lice i udvostručavajući živahnost njegovih očiju, punih podmuklog lukavstva i mladalačke pakosti. Njegova usta, tek ponovo porumenela, imala su tanke usne i bila su široka. Crte lica toga osmogodišnjeg deteta već su nagoveštavale bar dvanaest godina. Njegov prvi pokret bio je da se jednim naglim trzajem oslobodi zagrljaja svoje majke i da otide da otvori kovčežić odakle je grof izvadio onu bocu sa životvornim lekom; zatim odjednom, ne pitajući nikoga za dopuštenje, kao dete naviknuto da zadovoljava svaki svoj prohtev, poče da otpušava bočice.

— Ne dirajte to, prijatelju — reče žurno grof. — Nekoje od tih tečnosti su opasne ne samo sa piće nego i za udisanje.

Gospođa od Vilfora poblede i zadrža ruku svoga sina, pa ga privuče natrag k sebi. Ali kad se njena bojazan utiša, ona odmah baci na kovčežić jedan kratak ali izrazit pogled, koji grof uhvati mimogred.

Tog trenutka uđe Alija.

Gospođa od Vilfora trže se radosno, pa privlačeći dete još bliže sebi, reče mu:

— Eduarde, vidiš li ovog dobrog službenika: on je bio veoma hrabar, jer je stavio na kocku svoj život da bi zaustavio konje koji su nas vukli i kola koja tek što se nisu bila razbila. Zahvali mu se, dakle, jer da nije bilo njega, verovatno bismo nas dvoje u ovom času bili mrtvi.

Dete napući usne i okrete glavu prezrivo.

— Suviše je ružan — reče ono.

Grof se osmehnu kao da je dete ispunilo neku njegovu nadu. što se tiče gospođe od Vilfora, ona je karala svoga sina sa umerenošću koja ne bi zacelo bila po volji Žan-Žak Rusou da se mali Eduard zvao Emil.

— Eto vidiš — reče na arapskom jeziku grof Aliji — ova gospođa moli svoga sina da ti se zahvali što si im oboma spasao život, a dete odgovora da si ti suviše ružan.

Alija okrete za trenutak svoje pametno lice i pogleda u dete bez ikakvog vidnog izraza; ali jedan prost drhtaj njegove nozdrve pokaza Monte Kristu da je Arapin bio ranjen u srce.

— Gospodine, — zapita gospođa od Vilfora ustajući da pođe — je li ova kuća vaše stalno boravište?

— Nije, gospođo, — odgovori grof. — Ovo je kao neko povremeno svratište koje sam kupio. Ja stanujem na Jelisejskim poljima br. 30. Ali ja vidim da ste se potpuno povratili od uzbuđenja i da želite da se povučete. Naredio sam da se upregnu ti isti konji u moja kola, a Alija, taj tako ružan momak, — reče on osmehujući se na dečka, — imaće čast da vas odvede natrag vašem domu, dok će vaš kočijaš ostati ovde da opravi kočije. Čim taj neophodni posao bude završen, jedna od mojih zaprega će ih odvesti pravo gospođi Danglar.

— Ali — reče gospođa od Vilfora — sa tim istim konjima ja neću nikako smeti da se vozim.

— O, videćete, gospođo — reče Monte Kristo. — Pod Alijinom rukom oni će postati mirni kao jaganjci.

I zaista, Alija je bio prišao konjima, koji su se sa mnogo muka ponovo digli na noge. On je držao u ruci jedan mali sunđer natopljen mirisnim sirćetom; on njim protrlja nozdrve i slepoočnice konjima, koji su bili ogrezli u znoju i peni, i skoro odmah oni počeše da ržu i da nekoliko trenutaka podrhtavaju celim telom.

Zatim, usred mnogobrojne gomile ljudi koje su slomljena kola i glas o tom događaju bili privukli pred kuću, Alija upreže konje u grofove zatvorene kočije, prikupi dizgine, pope se na sedište, pa na veliko čuđenje prisutnih, koji su videli te konje kako jure kao vihor, morao je jako da ih ošine bičem da bi ih poterao, pa i tada je uspeo da dobije od ta dva čuvena zelenka, sada otupela, skamenjena, mrtva, samo jedan tako nepouzdan i tako trom kas, da je gospođi od Vilfora trebalo skoro dva sata da stigne u predgrađe Sen-Onore, gde je stanovala.

Tek pošto stiže kući, i pošto se prva porodična uzbuđenja stišaše, ona napisa ovo pismo gospođi Danglar:

Draga Hermina,

Mene i mog sina je maločas, na čudesan način, spasao onaj isti grof od Monte Krista o kome smo toliko govorile sinoć, a koga nisam ni slutila da ću videti danas. Juče ste mi govorili o njemu sa oduševljenjem koje se ja nisam mogla uzdržati da ne ismevam svom snagom jednog sićušnog duha; ali danas smatram da je to oduševljenje znatno ispod vrednosti čoveka koji ga je izazvao. Vaši konji su pomahnitali kod Ranlaga kao da ih je obuzelo ludilo, te bismo verovatno moj jadni Eduard i ja bili razmrskani o prvo drvo na putu ili prvi odbojni kamen u selu, kada jedan Arapin, jedan crnac, Nubijac, ukratko jedan crn čovek koji služi kod grofa, na jedan njegov znak, mislim, zaustavi konje u trku, izlažući se opasnosti da bude smrvljen, i zaista je pravo čudo kako mu se to nije dogodilo. Tada je grof dotrčao, odneo nas u svoju kuću, Eduarda i mene, i tamo je povratio u život mog sina. Dovezli su me natrag kući u njegovim kolima, a vaša će vam biti poslana sutra. Videćete da su vaši konji znatno malaksali posle tog događaja; oni kao da su otupeli; reklo bi se da ne mogu sebi da oproste što su dopustili da ih jedan čovek ukroti. Grof me je zamolio da vam kažem da će ih dva dana odmaranja na stelji, i ječam kao jedina hrana, povratiti u isto onako bujno, a to će reći užasno stanje kao što su bili juče.

Zbogom! Ne zahvaljujem vam na mojoj šetnji, no kad dobro razmislim, uviđam da je ipak nezahvalnost ljutiti se na vas zbog ćudljivosti vaše zaprege; jer sam zahvaljujući jednoj od tih ćudi, videla grofa od Monte Krista; a taj ugledni stranac mi izgleda, bez obzira na milione kojima raspolaže, tako čudna i zanimljiva zagonetka, da nameravam da je proučim po svaku cenu, pa makar morala ponovo da pođem u šetnju po Bulonjskoj šumi s vašim konjima.

Eduard je izdržao taj nesrećni slučaj sa čudesnom hrabrošću. On se bio onesvestio, ald nije pustio nijedan uzvik pre toga, niti prolio ijednu suzu posle toga. Opet ćete mi reći da me moja materinska ljubav zaslepljuje; ali u tome jadnom malom telu, tako slabačkom i nežnom, postoji gvozdena duša.

Naša draga Valentina pozdravlja mnogo vašu dragu Evgeniju, a ja vas grlim od sveg srca.

Heloiza od Vilfora.

P. S. Udesite, dakle, da se kod vas ma na koji način sretnem s tim grofom od Monte Krista, jer hoću svakako da ga ponovo vidim. Uostalom, uspela sam da privolim gospodina od Vilfora da ga poseti. Nadam se nasigurno da će mu grof uzvratiti posetu.

Te večeri se svuda razgovaralo o onome što se dogodilo u Oteju: Albert je to ispričao svojoj majci, Šato-Reno u Džokej-klubu, Debrej u ministrovom salonu; pa i sam Bošan je u svom listu počastvovao grofa jednom beleškom od dvadesetak redi, koja je istakla toga plemenitog stranca kao heroja u očima svih žena iz aristokratskih krugova.

Mnoge ličnosti su otišle da se upišu kod gospođe od Vilfora, da bi imale pravo da obnove svoju posetu u zgodan čas i da čuju tada iz njenih usta sve pojedinosti te živopisne avanture.

Što se tiče gospodina od Vilfora, kao što je rekla Heloiza, on je obukao crn frak, uzeo bele rukavice i najlepše odevenog lakeja, pa se popeo u svoje kočije, koje se još iste večeri zaustaviše pred vratima kuće na Jelisejskim poljima broj 30.

10. IDEOLOGIJA

Da je grof od Monte Krista živeo duže vremena u pariskom društvu, on bi dostojno cenio tu posetu koju mu je gospodin od Vilfora učinio.

Dobro viđen na dvoru, pa bio na prestolu kralj iz starije loze ili iz mlađe, i bio ministar koji je na vlasti doktrinar, liberal ili konzervativac; smatran od svih za vešta čoveka, kao što se obično smatraju za vešte ljudi koji nikad nisu pretrpeli političke poraze; omrznut od mnogih, ali toplo zaštićen od nekolicine, mada ga niko nije voleo, gospodih od Vilfora je imao visok položaj u sudstvu i držao se na toj visini kao Harle ili kao Mole. Njegov salon, koji je osvežila njegova mlada žena i njegova ćerka iz njegovog prvog braka, kojoj je bilo tek osamnaest godina, ipak je bio jedan od onih strogih pariskih salona u kojima se poštuje kult tradicija i otmenog ponašanja. Hladna učtivost, potpuna odanost vladinim načelima, duboko preziranje teorija i teoretičara i duboka mržnja prema ideolozima, to su bili sastavni delovi domaćeg i javnog života koje je ispoljavao gospodin od Vilfora.

Gospodin od Vilfora nije bio samo sudija nego je bio skoro diplomata. Zbog njegovih veza sa ranijim dvorom, o kome je on uvek govorio sa dostojanstvom i dubokim poštovanjem, i novi dvor ga je uvažavao; a on je znao toliko stvari da su ne samo uvek imali obzira prema njemu nego su ga ponekad pitali i za savet. Možda to ne bi tako išlo da su se mogli otarasiti gospodina od Vilfora; ali on je boravio, kao feudalna vlastela buntovnički raspoložena prema svome vladaru, u jednoj neosvojivoj tvrđavi. Ta tvrđava bio je njegov položaj državnog tužioca, čija je sva preimućstva on divno iskorišćavao i koji ne bi napustio, osim kad bi pustio da ga izaberu za narodnog poslanika, te da tako neutralnost zameni opozicijom.

Uglavnom je gospodin od Vilfora retko kad činio ili vraćao posete. Njegova žena išla je u posete umesto njega, i to je bila prihvaćena činjenica u društvu, gde se pripisivalo važnim i mnogobrojnim poslovima državnog tužioca ono što je stvarno bila sračunata gordost, aristokratska prefinjenost, ukratko primena ovog načela: Pravi se da sam sebe ceniš, pa će i drugi tebe ceniti, načela koje je sto puta korisnije u našem društvu nego ono grčko: Poznaj sebe samoga, koje je danas zamenjeno manje teškom a korisnijom veštinom poznavati druge.

Za svoje prijatelje gospodin od Vilfora je bio moćan zaštitnik; za svoje neprijatelje bio je gluv ali ogorčen protivnik; ali za one prema kojima je bio ravnodušan, bio je to kip oličene zakonitosti: isprva nadmen, ravnodušna lica, pogleda tamna i bez sjaja, ili pak drsko prodorna i ispitivačka, takav je bio čovek čije su postolje najpre sagradile a zatim učvrstile četiri revolucije, vešto složene jedna na drugu.

Gospodin od Vilfora uživao je glas da je najmanje radoznao i najmanje površan čovek. On je priređivao jedan bal godišnje i pojavio bi se na njemu samo četvrt sata, a to će reći četrdeset i pet minuta manje nego kralj na dvorskim balovima. Nikad ga svet nije viđao ni u pozorištima, ni na koncertima, ni na ma kome javnom mestu. Ponekad, ali retko, odigrao bi partiju vista, i tada bi se postarali da mu nađu dostojne igrače; nekog ambasadora, nadbiskupa, kneza, predsednika suda, ili, najzad udovicu nekog vojvode.

Eto kakav je bao čovek čija su se kola zaustavila pred kapijom Monte Krista.

Sobar prijavi gospodina od Vilfora u trenutku kad je grof, nagnut nad jedan veliki sto, pratio pogledom na jednoj mapi put od Petrograda do Kine.

Državni tužilac uđe istim lažnim i krutim korakom kao da ulazi u sud. To je bio isti onaj čovek, ili bolje reći nastavak istog onog čoveka koga smo ranije videli kao zamenika državnog tužioca u Marselju. Priroda, dosledna svojim načelima, nije radi njega promenila svoj redovni tok. Od vitkog čoveka postao je mršav, od bledog postao je žut; njegove upale oči bile su duboko uvučene, a njegove naočari sa zlatnim kracima, ležeći na očnim dupljama, izgledale su kao sastavni deo njegovog lica. Izuzev bele kravate, sve ostalo odelo bilo mu je crno, i tu posmrtnu boju presecala je samo tanka crvena traka, koja mu je prolazila jedva primetno kroz rupicu kaputa i ličila na krvavu liniju povučenu kičicom.

Ma koliko da je Monte Kristo gospodario sobom, ipak je, uzvraćajući mu pozdrav, ispitivao sa vidnom radoznalošću tog pravozastupnika, koji je po navici bio oprezan i nimalo lakoveran, naročito kad se ticalo društvenih čuda, te je bio više sklon da vidi u tome plemenitom strancu — tako su već svi zvali Monte Krista — nekog probisveta koji je došao da otvori neko novo pozorište, ili nekog zločinca odbeglog sa robije, nego jednog princa Svete stolice ili sultana iz Hiljadu i jedne noći.

— Gospodine, — reče Vilfor onim kreštavim glasom kojim se rado služe pravozastupnici u svojim govorničkim frazama, i koga ne mogu ili neće da se oslobode u običnom razgovoru — gospodine, znatna usluga koju ste vi juče učinili mojoj ženi i mom sinu nalaže mi dužnost da vam se zahvalim. Došao sam, dakle da izvršim tu dužnost i da vam iskažem svu svoju zahvalnost.

I dok je izgovarao ove reči, strogi pogled državnog tužioca ne beše ništa izgubio od svoje uobičajene nadmenosti. Te reči što ih je sad izgovorio, izrekao je svojim glasom državnog tužioca, sa onom krutom ukočenošću vrata i ramena zbog koje su, kao što smo već kazali, njegovi laskavci govorili da je on živi kip zakonitosti.

— Gospodine, — odgovori sad grof ledenom hladnoćom — ja sam veoma srećan što sam mogao da sačuvam jednog sina njegovoj majci, jer kažu da je materinsko osećanje najsvetije od svih; i ta sreća koja me je zadesila vas je oslobađala dužnosti čije mi izvršenje zacelo čini čast, jer ja znam da gospodin od Vilfora nije izdašan u ukazivanju blagonaklonosti koju sad meni ukazuje, ali koja, ma koliko da je dragocena, ipak nema za mene istu vrednost kao moje unutrašnje zadovoljstvo.

Vilfor, začuđen tim ispadom kome se nije nadao, uzdrhta kao vojnik koji oseća udarac što mu ga neko zadaje ispod oklopa kojim je pokriven, i jedna bora kraj njegove prezrive usne pokaza da on još otpočetka nije smatrao grofa od Monte Krista za mnogo učtivog plemića.

On baci pogled unaokolo da bi zakačio za nešto razgovor koji beše pao, i koji kao da se pri padu bio skrhao.

On ugleda mapu u koju je Monte Kristo gledao u trenutku kad je on ušao, pa nastavi.

— Vi se bavite geografijom, gospodine? To je vrlo plodonosno proučavanje, naročito za vas koji ste, kako se tvrdi, videli onoliko zemalja koliko ih ima ucrtanih na toj mapi.

— Da, gospodine — odgovori grof. — Ja sam hteo da vršim na ljudskom rodu, uzetom u celini, ono što vi vršite svakog dana na izuzecima, a to će reći fiziološko proučavanje. Ja sam mislio da će mi biti lakše da posle toga pređem sa celine na deo, nego sa dela na celinu. Algebarska je aksioma da treba ići od poznatoga ka nepoznatom… Ali sedite, gospodine, molim vas.

I Monte Kristo pokaza rukom državnom tužiocu jednu fotelju, koju je ovaj morao da se potrudi sam da primakne, dok je on imao samo da se spusti na onu na kojoj je klečao kad je državni tužilac ušao. Na ovaj način grof je sad bio upola okrenut svome posetiocu, pošto je leđima bio okrenut prozoru, a laktom oslonjen na geografsku kartu, koja je tog trenutka bila predmet razgovora, razgovora koji je, kao ono kod Morserfa i kod Danglara, uzimao sasvim sličan obrt, ako ne u pogledu stanja, ono bar u pogledu ličnosti.

— A, vi filozofirate — nastavi Vilfor posle kratkog ćutanja, za koje je vreme, poput rvača koji je naišao na vrlo jakog protivnika, prikupio snagu. — E, vidite, gospodine; na časnu reč, kad ja ne bih imao ništa da radim kao vi, potražio bih neko manje tužno zanimanje.

— To je istina, gospodine, — odgovori Monte Kristo — i čovek je ružna gusenica za onoga ko ga posmatra sunčanim mikroskopom. Ali vi sad rekoste, čini mi se, da ja nemam ništa da radim. A da li slučajno vi, gospodine, verujete da vi imate nešto da radite? Ili, da govorim jasnije, verujete li vi da ono što vi radite vredi da se nazove nešto?

Vilforovo čuđenje se udvostruči pri ovom drugom udarcu, koji mu je tako grubo naneo taj neobični protivnik. Odavno državni tužilac nije čuo tako oštar paradoks, ili, bolje reći, da se tačnije izrazimo, sada ga je prvi put čuo.

Državni tužilac se potrudi da odgovori.

— Gospodine, — reče on, — vi ste tuđinac, i sami ste kazali, čini mi se, da ste jedan deo svog života proveli u istočnim zemljama, pa ne znate koliko ljudska pravda, koja tako brzo obavlja poslove u tim varvarskim krajevima, kod nas postupa oprezno i odmereno.

— Znam, gospodine, znam. To je ono starinsko pede claudo. Znam sve to, jer sam se bavio naročito pravosuđem svih zemalja i upoređivao krivični postupak svih naroda sa prirodnim načinom deljenja pravde; i moram reći, gospodine, da zakon primitivnih naroda, a to će reći zakon odmazde, izgleda mi da najviše odgovara volji božjoj.

— Kad bi se usvojio taj zakon, gospodine, — reče državni tužilac — on bi mnogo uprostio naše zakonike, i tada zaista naše sudije ne bi imale, kao što vi maločas rekoste, mnogo šta da rade.

— Možda će do toga i doći — reče Monte Kristo. — Vi znate da se ljudski pronalasci kreću od složenog ka prostom i da je prosto uvek savršeno.

— A dotle, gospodine, — reče državni tužilac — naši zakonici postoje zajedno sa njihovim protivrečnim odredbama izvučenim iz galskih običaja, rimskih zakona i franačkih predanja. Međutim, poznavanje svih tih zakona, priznaćete, ne stiče se bez dugog rada; potrebno je dugo proučavanje da bi se steklo to znanje, i velika umna snaga da se to znanje, kad se već jednom stekne, više ne zaboravi.

— I ja tako mislim, gospodine; ali sve što vi znate o tim francuskim zakonima, ja znam ne samo o tim zakonima, nego i o zakonima svih naroda, jer su mi engleski, turski, japanski, indijski zakoni isto tako dobro poznati kao i francuski, te sam, dakle, imao prava da kažem da relativno (a vi znate, gospodine, da je sve relativno), da relativno svemu onome što sam ja učinio, vi imate malo šta da učinite, i da relativno onome što sam ja naučio, vi imate još mnogo štošta da naučite.

— Ali u kom cilju ste vi sve to učinili? — zapita Vilfor začuđeno.

Monte Kristo se osmehnu pa reče:

— Eto, gospodine ja vidim da i pored toga što su vas proglasili za vrlo pametna čoveka, vi sve posmatrate sa materijalnog i svakidašnjeg društvenog gledišta, počinjući od čoveka i završavajući sa čovekom, a to će reći sa najskučenijeg i najužeg gledišta koje je ljudskom umu bilo dopušteno da zauzme.

— Objasnite to, gospodine, — reče Vilfor čudeći se sve više — ja vas ne razumem… sasvim.

— Ja kažem, gospodine, da vi, posmatrajući društveno uređenje raznih naroda, vidite samo opruge te mašine, a ne i uzvišenog radnika koji njom upravlja; ja kažem da vi raspoznajete pred sobom i oko sebe nosioce zvanja čije su ukaze potpisali ministri ili kralj, a da do ljudi koje je bog stavio iznad tih nosilaca zvanja, ministra i kraljeva, dajući im da izvrše neki zadatak umesto da zauzimaju neki položaj u službi, da do tih ljudi vaš kratkovidi pogled ne dopire. To je osobina slabog ljudskog bića, čija su čula slabačka i nepotpuna. Tobi je od anđela koji je došao da mu povrati vid pomislio da je običan mladić. A narodi su smatrali Atilu, koji je trebalo da ih uništi, za osvajača kakvi su svi osvajači, i trebalo je da oni otkriju svoje nebeske misije, pa da ih poznadu; trebalo je da jedan kaže: "Ja sam anđeo gospodnji", a drugi: "Ja sam bič božji", pa da svet uvidi božansku suštinu obojice.

— Onda znači, — reče Vilfor čudeći se sve više i verujući da govori s nekim vidovnjakom ili s nekim ludakom — vi sebe smatrate za jedno od tih izvanrednih bića koje maločas spomenuste?

— A zašto da ne? — reče hladno Monte Kristo.

— Oprostite, gospodine, — nastavi Vilfor preneražen — ali vi ćete me izviniti što dolazeći k vama nisam znao da dolazim čoveku čija znanja i um toliko prevazilaze prosečna znanja i običan ljudski um. Nije običaj kod nas, jadnih iskvarenih članova prosvećenoga društva, da plemići koji imaju kao vi ogromno bogatstvo, bar po onome što se tvrdi (obratite pažnju da ja ne ispitujem, nego samo ponavljam), nije običaj, rekoh, da ti srećni bogataši traće svoje vreme na mudrovanje o društvenim pitanjima i na filozofska sanjarenja, koja su u najboljem slučaju pogodna da se njima teše oni koje je sudbina lišila zemaljskih blaga.

— Eh, gospodine, — nastavi grof — zar ste vi dospeli na uzvišen položaj koji zauzimate a da niste dopustili mogućnost da postoje izuzeci, i da ih čak niste i sreli; i zar vi nikad ne vežbate svoj vid, kome bi, međutim, toliko bila potrebna oštrina i pouzdanost, da odmah pogodi na kakvog je čoveka pao vaš pogled? Zar ne bi trebalo da sudija bude ne najbolji primenjivač zakona, ne najdovitljiviji tumač parničnih nejasnosti, nego čelična sonda za oprobavanje srca, i probni kamen za ispitivanje zlata, od koga je svaka duša uvek sazdana sa više ili manje drugih primesa?

— Gospodine, — reče Vilfor — vi me zgranjavate, tako mi časti; i ja još nikad nisam čuo da neko govori tako kao vi.

— To je stoga što ste vi uvek ostali zatvoreni u krugu opštih prilika i što nikad niste smeli da se jednim zamahom krila vinete u više sfere, koje je bog naselio nevidljivim i izuzetnim bićima.

— I vi smatrate, gospodine, da te sfere postoje, i da se ta izuzetna i nevidljiva bića mešaju sa nama?

— Zašto da ne? Zar vi vidite vazduh koji dišete i bez koga ne biste mogli živeti?

— Znači da mi ne vidimo ta bića o kojima vi govorite?

— O, da! Vi ih vidite kad bog dopusti da se ona utelove; vi ih dodirujete, vi ste kraj njih, vi im govorite, i ona vam odgovaraju.

— Ah, — reče Vilfor osmehujući se — priznajem da bih voleo da me neko upozori kad jedno od tih bića bude došlo u dodir sa mnom.

— Vi ste usluženi baš kao što želite, gospodine; jer ste maločas bili upozoreni na to, a i sad vas opet upozoravam.

— Znači da ste vi to?

— Ja sam jedno od tih izuzetnih bića, da, gospodine, i ja verujem da se od danas nijedan čovek nije nalazio u položaju sličnom mome. Kraljevine kraljeva su ograničene bilo planinama, bilo rekama, bilo drukčijim običajima, bilo drukčijim govorom. Moja kraljevina je velika koliko ceo svet, jer ja nisam ni Italijan, ni Francuz, ni Indijac, ni Amerikanac, ni Španac: ja sam građanin celog sveta. Nijedna zemlja ne može reći da sam se rodio u njoj. Bog jedini zna u kome kraju sveta ću umreti. Ja usvajam sve običaje, govorim sve jezike. Vi mislite da sam Francuz, zar ne, zato što govorim francuski isto tako lako i čisto kao vi? E, vidite! Alija, moj Nubijac, veruje da sam Arapin; Bertučo, moj upravnik imanja, misli da sam Rimljanin; Hajdeja, moja robinja, veruje da sam Grk, prema tome, vi ćete razumeti da pošto ne pripadam nijednoj zemlji, ne tražim zaštite ni od jedne vlade, ne priznajem nijednog čoveka za brata, mene nijedan od onih obzira koji sputavaju moćne, ili prepreke koje zaustavljaju slabe, ne sputavaju niti zaustavljaju. Ja imam samo dva protivnika; ne kažem da su to dva pobednika, jer ih ja upornošću savlađujem: to su prostor i vreme. Treći, najopasniji je to što sam smrtan čovek. To me jedino može zaustaviti na putu kojim idem pre nego što bih stigao do cilja kome stremim; sve ostalo sam proračunao. Ono što ljudi zovu ćudi sudbine, a to će reći propast, promena, slučajnosti, ja sam ih sve predvideo; i mada me neke od njih mogu da zadese, nijedna ne može da me sruši. Osim ako umrem, ja ću uvek biti ono što jesam; eto zašto vam govorim stvari koje još nikad niste čuli, čak ni iz usta kraljeva, jer ste vi potrebni kraljevima, a ostali ljudi ih se plaše. Ko ne kaže, u ovako smešno uređenom društvu kakvo je naše: "Možda ću jednog dana imati posla sa državnim tužiocem?"

— Ali i vi sami možete to reći, zar ne? Jer pošto se sad nalazite u Francuskoj, vi ste samim tim podložni francuskim zakonima.

— Ja to znam, gospodine — odgovori Monte Kristo. — Ali kad treba da odem u neku zemlju, ja najpre proučim izvesnim svojim sopstvenim načinima sve ljude od kojih bih mogao imati čemu da se nadam ili čega da se bojim, i ja uspem da ih upoznam isto tako dobro kao što oni sebe poznaju, pa čak i bolje. To ima za posledicu da bi državni tužilac, pa ma ko on bio, s kojim bih ja imao posla, zacelo bio u većoj neprilici nego ja.

— A to bi značilo — nastavi kolebajući se Vilfor — da pošto je čovek slabo biće, svaki je čovek, po vašem mišljenju, učinio… greške?

— Greške… ili zločine — odgovori nemarno Monte Kristo.

— A da ste samo vi među ljudima, koje vi ne priznajete za svoju braću, sami ste to kazali, — nastavi Vilfor pomalo izmenjenim glasom — da ste samo vi savršeni?

— Ne da sam savršen, — odgovori grof — nego nedokučljiv i to je sve. Ali prekinimo ovaj razgovor, gospodine, ako vam je on neprijatan; jer meni isto tako malo preti vaše pravosuđe koliko i vama moja vidovitost.

— Ne, ne, gospodine, — reče Vilfor živo, jer se verovatno bojao da ne izgleda kao da se povlači pred protivnikom — ne! Vašim sjajnim i skoro uzvišenim razgovorom vi ste me uzdigli iznad običnih nivoa; mi više ne razgovaramo, mi raspravljamo. Međutim, vi znate koliko teolozi na katedri Sorbone, ili filozofi u svojim prepirkama, kažu ponekad jedan drugome svirepe istine. Pretpostavimo da mi sad govorimo o društvenoj teologiji ili teološkoj filozofiji, i onda ću vam ja reći ovu istinu, pa ma koliko ona bila surova: Brate moj, vi ste rob oholosti; vi ste iznad drugih, ali iznad vas je bog.

— On je iznad svih ljudi, gospodine! — odgovori Monte Kristo tako ozbiljnim tonom da Vilfor od toga i nehotice uzdrhta. — Ja imam svoju oholost prema ljudima, tim zmijama uvek spremnim da se ustreme na onoga koji ih nadvisuje čelom a ne zgazi ih nogom. Ali ja spuštam tu oholost pred bogom, koji me je izvukao iz ništavila da od mene načini ovo što jesam.

— Onda, gospodine grofe, ja vam se divim — reče Vilfor oslovljavajući prvi put za vreme ovoga čudnog razgovora tom aristokratskom titulom tog stranca koga je dotada nazivao samo gospodinom. — Jeste, kažem vam, ako ste vi zaista jaki, zaista sposobniji, zaista sveti ili nedokučljivi, što, imate pravo, izlazi skoro na isto, onda budite gordi, gospodine; to je zakon gospodarenja. Ali vi mora biti da imate ma kakvu ambiciju?

— Imao sam jednu, gospodine.

— Koju?

— I mene je, kao što se to dogodi svakom čoveku jedanput u životu, đavo izveo na najvišu planinu na svetu. Kad sam stigao tamo, on mi je pokazao ceo svet, pa kao što je nekada rekao Hristu, rekao je i meni: "Hajde, sine čovečji, da bi postao moj poklonik, šta tražiš u zamenu?" Ja sam onda dugo razmišljao, jer mi je odavno jedna užasna ambicija zaista nagrizala srce, pa mu zatim odgovorih: "Čuj me, ja sam uvek slušao da se govori o proviđenju, a međutim, nikad nisam video ni njega ni išta što bi ličilo na njega, te me to nagoni da verujem da ono i ne postoji. Ja hoću da budem proviđenje, jer je za mene najlepša, najveća i najuzvišenija stvar na svetu nagrađivati i kažnjavati." Ali đavo obori glavu i uzdahnu. "Ti se varaš — rekao je on — proviđenje postoji; samo, ti ga ne vidiš zato što je ono čedo božje, pa je nevidljivo kao njegov otac. Ti nisi video ništa što bi ličilo na njega, jer ono deluje iz tajnih pobuda i kreće se skrivenim putevima. Sve što mogu da učinim za tebe, to je da te načinim jednim od predstavnika toga proviđenja." Pogodba je bila sklopljena. Ja ću u tome možda izgubiti svoju dušu, ali svejedno — nastavi Monte Kristo — i kad bi trebalo ponovo sklopiti takvu pogodbu, ja bih je opet sklopio.

Vilfor je posmatrao Monte Krista sa krajnjim čuđenjem.

— Gospodine grofe, — reče on — imate li vi rođaka?

— Ne, gospodine, ja sam sam na svetu.

— Utoliko gore!

— A zašto? — zapita Monte Kristo.

— Zato što biste mogli videti jedan prizor koji bi mogao slomiti vašu oholost. Vi kažete da se bojite samo smrti?

— Ja ne kažem da je se bojim; ja kažem da me jedino ona može zaustaviti.

— A starost?

— Moj zadatak biće završen pre nego što ostarim.

— A ludilo?

— Ja umalo nisam poludeo, a vama je poznata aksioma: non bis in idem. To je krivična aksioma i ona, prema tome, spada u vašu nadležnost.

— Gospodine, — nastavi Vilfor — ima i nešto drugo osim smrti, strasti ili ludila čega se treba bojati. Ima, na primer, oduzetost, ta munja koja vas ošine a ne ubije vas, a posle koje je ipak sve svršeno. To ste i dalje vi, a ipak niste više vi; vi koji ste, poput Arijela, bili blizu da postanete anđeo, postajete samo nepokretna masa koja, poput Kalibana, postaje bliska životinji. To se, kao što vam rekoh, u ljudskom govoru zove prosto naprosto oduzetost. Dođite, ako vam je po volji, da nastavite ovaj razgovor u mome domu, gospodine grofe, jednoga dana kad zaželite da naiđete na protivnika sposobnog da vas razume i željnog da pobije vaša tvrđenja i ja ću vam tada pokazati svoga oca, gospodina Noartijea od Vilfora, jednog od vatrenih jakobinaca iz francuske revolucije, a to će reći neustrašivu smelost u službi najsnažnije organizacije; čoveka koji možda nije video sve kraljevine na svetu kao vi, ali je pripomogao da se obori jedna od najmoćnijih; čoveka koji je, kao i vi, sebe smatrao za izaslanika ne boga, nego vrhovnog bića, ne proviđenja, nego sudbine. E, vidite, gospodine, prskanje jednog krvnog suda u jednoj vijuzi mozga skrhalo je sve to, ne za jedan dan, ne za jedan sat, nego za jedan sekund. Uoči toga dana gospodin Noartije, nekadašnji jakobinac, nekadašnji zaverenik, koji se rugao giljotini, topu i ubilačkom nožu; gospodin Noartije, koji se igrao revolucija; gospodin Noartije, za koga je Francuska bila samo jedna prostrana šahovska tabla čiji su pioni, topovi, konji i kraljica trebalo da iščeznu samo da bi kralj bio mat; gospodin Noartije, taj tako opasan čovek, bio je sutradan onaj jadni gospodin Noartije, nepokretan starac predan na volju najslabijeg bića u kući, a to će reći svoje unuke Valentine; jednom reči, bio je nem i leden leš, koji živi bez patnje samo zato da dadne vremena materiji da mirno dospe do svog potpunog raspadanja.

— Na žalost, gospodine, — reče Monte Kristo — taj prizor nije tuđ ni mojim očima ni mojim mislima. Ja sam pomalo i lekar, i ja sam, kao i moje kolege, tražio više puta dušu i u živoj i u mrtvoj materiji, a ona je, poput proviđenja, ostala nevidljiva mojim očima, iako sam je osećao u svome srcu. Stotinu pisaca, još od Sokrata, Seneke, svetog Avgustina, Gala, pravili su u prozi ili u stihu upoređenja kakva ste vi maločas načinili; ali ja ipak razumem da su patnje jednoga oca mogle da izvrše velike promene u duhu njegovog sina. Ja ću doći, gospodine, pošto me vi ljubazno pozivate, da posmatram taj užasni prizor koji treba da me učini skrušenim, a koji zacelo jako žalosti vaš dom.

— To bi i bilo tako da mi bog nije dao jednu veliku naknadu. Pored toga starca, koji se vuče silazeći ka grobu, postoje i dva deteta koja tek ulaze u život: Valentina, ćerka iz mog prvog braka, sa gospođicom Rene od Sen-Merana; i Eduard, moj sin, kome ste spasli život.

— I šta zaključujete iz te naknade, gospodine? — zapita Monte Kristo.

— Zaključujem, gospodine, — odgovori Vilfor — da je moj otac, zaveden strastima, učino nekoliko od onih grešaka koje ne podležu ljudskoj pravdi, ali spadaju u nadležnost božje pravde, i da je bog, želeći da kazni samo jednu ličnost, pogodio samo njega.

Monte Kristo, sa osmejkom na usnama, riknu u sebi tako da bi Vilfor od toga pobegao da je samo mogao to da čuje.

— Zbogom, gospodine, — nastavi državni tužilac, koji je već pre nekog vremena bio ustao i razgovarao stojeći — ja odlazim i odnosim o vama uspomenu punu uvaženja, koja će nadam se, moći da vam bude prijatna kad me budete bolje upoznali, jer ja nisam nimalo površan čovek; daleko od toga. Uostalom, vi ste u gospođi od Vilfora stekli večitu prijateljicu.

Grof se pokloni i zadovolji se tim da isprati do vrata svoje sobe za rad Vilfora, koji dođe do svojih kola, dok su pred njim išla dva lakeja, koji na jedan znak svoga gospodara pohitaše da mu ih otvore.

Zatim, kad državni tužilac iščeze, Monte Kristo reče, izvlačeći naporno jedan osmejak iz svojih potištenih grudi.

— Hajde, dosta je bilo otrova; a sad, kad mi je srce puno njega, pođimo da potražimo protivotrov.

I on udari jedanput u zvučno zvono, pa reče Aliji:

— Ja ću se popeti do gospođe. Neka kroz pola sata kola budu spremna.

11. HAJDEJA

Sećamo se koji su novi ili, bolje reći, stari poznanici grofa od Monte Krista stanovali u ulici Mele: to su Maksimilijan, Julija i Emanuel.

Pomisao na tu prijatnu posetu koju će uskoro načiniti, na ono nekoliko srećnih trenutaka što će ih tamo provesti, na onu rajsku svetlost što se probijala u pakao u koji je on svojevoljno ušao, ozarila je, od trenutka kad je izgubio iz vida Vilfora, najlepšom vedrinom grofovo lice, te se Alija, koji dotrča na zvuk zvonceta i vide to lice tako blistavo od tako retke radosti, povukao na prstima i pritajena daha, kao da je želeo da ne rastera dobre namere koje mu se činilo da vidi kako obleću oko njegovog gospodara.

Bilo je podne, i grof je bio odredio da provede jedan sat gore u Hajdejinim odajama. Reklo bi se da se radost nije mogla odjednom povratiti u tu dušu tako dugo ojađenu, i da joj je bilo potrebno da se pripremi za tiha uzbuđenja, kao što je drugim dušama potrebno da se pripreme za burna.

Mlada Grkinja je bila, kao što smo kazali, u odajama potpuno odvojenim od grofovog stana. Sve te odaje bile su nameštene na istočnjački način, a to će reći da su podovi bili pokriveni debelim turskim ćilimima, da su zidovi bili zastrti zlatotkanim tkaninama, i da se u svakoj odaji pružao svuda duž zidova širok divan sa gomilama jastuka, koje po volji premešta onaj koji se njima služi.

Hajdeja je imala tri francuske pomoćnice i jednu grčku. Tri francuske pomoćnice su se nalazile u prvoj odaji, spremne da dotrče na zvuk jednog zlatnog zvonceta i da izvrše naređenja grčke robinje, koja je znala dovoljno francuski da može dostaviti zahteve svoje gospodarice njenim trima sobaricama, kojima je Monte Kristo bio preporučio da se prema Hajdeji ophode s počastima koje se ukazuju kraljici.

Devojka je bila u najudaljenijoj odaji svoga stana, a to će reći u malom okruglom salonu, osvetljenom samo odozgo, u koji je svetlost prodirala samo kroz okna od ružičastog stakla. Ona je ležala na podu na jastucima od plavog satena izvezenog srmom, upola zavaljena na divan, uokvirujući glavu blago savijenom desnom rukom, dok je levom pridržavala u usnama koralni čibuk u koji je ulazila vitka cev nargila, kroz koju je u njena usta dopirao dim tek što bi ga namirisala voda sa izmirnom, kroz koju ga je njeno blago udisanje primoravalo da prođe.

Njen stav, sasvim prirodan za istočnjačku ženu, mogao bi da izgleda pomalo izveštačeno izazivački da je to bila neka Franouskinja.

Što se tiče njenog odela, ono je bilo kao u evropskih žena, a to će reći šalvare od belog satena protkanog ružičastim cvetovima, koje su ostavljale otkrivene dve detinje stopale, za koje bi se pomislilo da su od paroskog mermera kad ih čovek ne bi video kako se igraju dvema majušnim sandalama s povijenim vrhom izvezenim zlatom i biserjem; anterija sa dugačkim plavim i belim prugama, sa širokim rukavima sa prorezima za mišice, sa srmenim rupicama i bisernom pucadi; najzad jeleče koje je bilo izrezano u obliku srca, te je dopuštalo da se vidi vrat i gornji deo grudi, i koje se zakopčavalo iznad nedara pomoću triju dijamantskih zaponaca. Što se tiče donjeg kraja jelečeta i gornjeg dela šalvara, oni su se gubili u tkanicama živih boja sa svilenim resama, za kojima čeznu naše pariske kaćiperke.

Na glavi je imala zlatotkan tepeluk izvezen biserom, nakrivljen na jednu stranu, a ispod tepeluka, na onoj strani na koju je bio nakrivljen, lepa prirodna ruža purpurne boje virila je izmešana s kosom tako crnom da je izgledala plava.

A lepota toga lica bila je grčka lepota u punom savršenstvu svoga tipa, sa krupnim kadifenim očima, pravim nosem, koralnim usnama i bisernim zubima.

Najzad, svu tu divnu celinu ozaravao je cvet mladosti u punom svome sjaju i mirisu. Hajdeja je mogla imati devetnaest ili dvadeset godina.

Monte Kristo pozva grčku pratilju i reče joj da pita Hajdeju za dopuštenje da uđe k njoj.

Umesto svakog odgovora, Hajdeja dade znak pratilji da podigne zastor na vratima, čiji četvrtasti ram uokviri ispruženu devojku kao neku divnu sliku. Monte Kristo pođe napred.

Hajdeja se podiže na lakat ruke kojom je držala nargile, pa pruži ruku i dočeka ga u isti mah sa osmehom.

— Zašto, — reče ona zvonkim narečjem kojim govore devojke Sparte i Atine — zašto tražiš dopuštenje da uđeš k meni? Zar ti nisi više moj gospodar i zar ja više nisam tvoja robinja?

Sad se i Monte Kristo osmehnu, pa reče:

— Hajdeja, vi znate…

— Zašto mi ne govoriš ti kao obično? — prekide ga mlada Grkinja. — Jesam li nešto zgrešila? U tom slučaju treba me kazniti, ali ne govoriti mi vi.

— Hajdeja, — nastavi grof — ti znaš da smo mi sad u Francuskoj, te si ti, prema tome, slobodna.

— Slobodna šta da činim? — zapita devojka.

— Slobodna da me napustiš.

— Da te napustim!… A zašto da te napustim?

— Šta ja znam? Mi ćemo se viđati sa svetom.

— Ja neću da vidim nikoga.

— Pa ako među lepim mladićima koje budeš srela naiđeš na nekog koji ti se svidi, ja neću biti toliko nepravedan…

— Ja još nikad nisam videla muškarce lepše od tebe i ja nikad nisam volela nikoga osim tebe i svog oca.

— Jadno dete! — reče Monte Kristo. — Pa to je stoga što si dosad razgovarala samo sa svojim ocem i sa mnom.

— Pa dobro, šta je meni potrebno da razgovaram s drugima? Moj otac me je nazivao svojom radošću; ti me nazivaš svojom ljubavi, a obojica me zovete svojim detetom.

— Ti se sećaš svoga oca, Hajdeja?

Devojka se osmehnu.

— On je ovde i ovde — reče ona stavljajući ruku na oči i na srce.

— A ja, gde sam ja? — zapita osmehujući se Monte Kristo.

— Ti, — reče ona — ti si svuda.

Monte Kristo uze Hajdejinu ruku da je poljubi, ali čedna devojka povuče ruku i približi mu svoje čelo.

— Sada, Hajdeja, — reče joj on — ti znaš da si slobodna, da si svoja gospodarica, da si kraljica; ti možeš da zadržiš svoju nošnju, ili da je ostaviš, po svojoj volji. Ostaćeš ovde kad budeš htela da ostaneš, a izići ćeš kad budeš htela da iziđeš; za tebe će uvek biti spremna jedna kola. Alija i Mirto će te pratiti svuda i stajaće ti na raspoloženju. Samo te molim jedno.

— Reci.

— Sačuvaj tajnu svoga rođenja, ne reci ni reči o svojoj prošlosti; nemoj ni u jednoj prilici da izgovoriš ime svoga slavnoga oca ni ime svoje jadne majke.

— Ja sam ti već kazala, gospodaru, da neću ni s kim da se vidim.

— Slušaj, Hajdeja; možda će ta čisto istočnjačka osamljenost biti nemoguća u Parizu; zato nastavi da upoznaješ život naših severnih zemalja kao što si činila u Rimu, u Firenci, u Milanu i u Madridu. To će ti uvek biti korisno, pa bilo da ostaneš da živiš ovde, ili da se vratiš na Istok.

Devojka diže ka grofu svoje krupne suzne oči i odgovori:

— Ili da se vratim na Istok, hoćeš da kažeš, zar ne, gospodaru moj?

— Da, kćeri moja — reče Monte Kristo. — Ti dobro znaš da nikad ja tebe neću napustiti. Ne odvaja se drvo od cveta, nego cvet od drveta.

— Ja te nikad neću napustiti, gospodaru, — reče Hajdeja — jer znam pouzdano da ne bih mogla da živim bez tebe.

— Jadno dete! Kroz deset godina ja ću biti star, a ti ćeš kroz deset godina još biti mlada.

— Moj otac je imao dugu belu bradu, pa mi to nije nimalo smetalo da ga volim; moj otac je imao šezdeset godina, a izgledao mi je lepši od svih mladića koje sam viđala.

— Ali eto, reci, mi, misliš li da ćeš se naviknuti ovde?

— Hoću li te viđati?

— Svakoga dana.

— E, onda, šta me još pitaš, gospodaru?

— Bojim se da ti ne bude dosadno.

— Ne, gospodaru, jer ću jutrom misliti da ćeš doći, a večerom ću se sećati da si došao. Uostalom, kad sam sama, ja u mislima ponovo vidim ogromne slike, prostrane vidike sa Pindom i Olimpom u daljini; a osim toga, ja imam u srcu tri osećanja sa kojima čoveku nikad nije dosadno; tugu, ljubav i zahvalnost.

— Ti si, Hajdeja, dostojna kći Epira, ljupka i poetična, i vidi se da potičeš iz one porodice boginja koja je ponikla u tvom zavičaju. Budi, dakle, spokojna, kćeri moja, ja ću se postarati da tvoja mladost ne prođe uludo, kao što volim tebe. Moja ljubav prema tebi je drukčija, jer ako ti mene voliš kao svog oca, ja tebe volim kao svoje dete.

— Varaš se, gospodaru. Ja nisam volela svoga oca jer je moj otac umro, a ja nisam umrla; međutim, ako bi ti umro, i ja bih umrla.

Grof pruži ruku devojci sa osmehom duboke nežnosti. Ona pritište na nju svoje usne kao uvek.

I grof, tako oraspoložen za sastanak koji će uskoro imati sa Morelom i njegovom porodicom, pođe šapućući ove Pindarove stihove:

"Mladost je cvet čiji je plod ljubav… Srećan je berač koji ga uzabere pošto ga je gledao kako polako sazreva."

Po njegovom naređenju kola su bila spremna. On se pope u njih, pa kola, kao uvek, pođoše trkom.

12. PORODICA MOREL

Grof stiže za nekoliko minuta u ulicu Mele broj 14.

Kuća je bila bela, vesela izgleda i imala je napred dvorište, gde je u dvema omanjim lejama bilo dosta lepoga cveća.

U vrataru koji mu je otvorio kapiju grof poznade starog Koklesa. Ali kako je ovaj, kao što se sećamo, imao samo jedno oko, i kako je za poslednjih devet godina to oko još znatno oslabilo, Kokles ne poznade grofa.

Da bi se kola zaustavila pred ulazom, morala su da zaobiđu mali vodoskok koji je šikljao iz jednog basena od šljunka i školjaka, i ta raskoš je izazivala mnogo zavisti u tom kraju, te su zbog toga nazivali tu kuću Mali Versaj.

Nije ni potrebno reći da se po basenu kretalo mnoštvo crvenih i žutih ribica.

Kuća se dizala iznad prizemlja, u kome su bile kujne i ostave, i imala je osim prizemlja još dva sprata i tavan. Ti mladi ljudi su je kupili zajedno sa sporednim zgradama, koje su se sastojale od jedne vrlo velike radionice i dve zgrade u dnu bašte i u samoj bašti. Emanuel je još pri prvom pogledu video u takvom rasporedu mogućnost izvesne male zarade. On je zadržao za sebe kuću i polovinu bašte, pa je povukao liniju, a to će reći sazidao zid između sebe i radionice, koju je izdao pod zakup zajedno sa sporednim zgradama i delom bašte koji im je pripadao. Tako je on dobio stan za skromnu sumu, i bio je tako dobro ograđen kao i najobazriviji sopstvenik neke palate u predgrađu Sen-Žermen.

Trpezarija je bila od hrastovine; salon od mahagonija; soba za spavanje od limunovog drveta i zelene damaske svile. Bila je osim toga i jedna soba za rad za Emanuela, koji u njoj nije radio, i salon za muziku za Juliju, koja se nije bavila muzikom.

Ceo drugi sprat bio je određen za Maksimilijana. On je tu imao isti stan kao i njegova sestra, samo što je trpezarija bila pretvorena u bilijarsku dvoranu, gde je dovodio svoje prijatelje.

On je baš nadgledao timarenje svoga konja, pušeći cigaru na ulazu u baštu, kad se grofova kola zaustaviše pred kapijom.

Kokles otvori kapiju, kao što rekosmo, a Batisten skoči sa svoga sedišta i zapita da li gospodin i gospođa Erbo i gospodin Maksimilijan Morel mogu da prime grofa od Monte Krsta.

— Grofa od Monte Krista! — uzviknu Morel, pa baci svoju cigaru i pohita u susret svome gostu. — Kako ne bismo njega primili! Ah, hvala, po sto puta hvala, gospodine grofe, što niste zaboravili svoje obećanje!

I mladi oficir stište tako srdačno grofovu ruku, da je grof morao osetiti iskrenost toga izliva osećanja i videti da su ga očekivali s nestrpljenjem i dočekali radosno.

— Hodite, hodite! — reče Maksimilijan. — Ja ću vas predstaviti. Dolazak čoveka kao što ste vi ne treba da objavi sluga. Moja sestra je u bašti, gde skida uvele ruže; moj zet čita svoje novine, Presu i Deba, na nekoliko koraka od nje, jer gdegod čovek vidi gospođu Erbo, treba samo da pogleda četiri metra unaokolo pa će tu naći i gospodina Emanuela, i obratno, kako se to kaže u Politehničkoj školi.

Na šum njihovih koraka diže glavu jedna mlada žena od dvadeset do dvadeset i pet godina, obučena u domaću svilenu haljinu, koja je s naročitom pažnjom čistila stablo jedne ruže lešnikove boje.

Ta žena bila je naša mala Julija, koja je postala, kao što joj je predskazivao zastupnik firme Tomson i Frenč, gospođa Emanuela Erboa.

Ona uzviknu kad ugleda nepoznatog čoveka. Maksimilijan se poče smejati.

— Ne uznemiravaj se, sestro — reče on. — Gospodin grof je tek od pre dva ili tri dana u Parizu, ali on već zna šta znači biti rentijerka u Mareu, a ako ne zna, ti ćeš ga tome naučiti.

— Ah, gospodine, — reče Julija — dovesti vas ovako, to je pravo izdajstvo od moga brata, koji nema nimalo kavaljerskih obzira prema svojoj sestri… Penlone!… Penlone !…

Jedan starac, koji je riljao jednu leju sa bengalskim ružama, zabode ašov u zemlju i priđe sa kačketom u ruci, prikrivajući što je bolje mogao zalogaj duvana za žvakanje, koji je tog trenutka bio uteran duboko ispod njegovih obraza. Nekoliko belih pramenova posrebravali su njegovu još gustu kosu, dok su bronzana boja njegove kože i odvažan živ pogled odavali starog mornara, preplanulog na polutarskom suncu i opaljenog u burama.

— Čini mi se da ste me viknuli, gospođice Julija, — reče on. — Evo me.

Penlon je bio sačuvao naviku da ćerku svoga gazde naziva gospođicom Juiijom, i nikako nije mogao da se navikne da je naziva gospođom Erbo.

— Penlone, — reče Julija — idite i obavestite gospodina Emanuela o prijatnoj poseti koja nam je došla, a Maksimilijan će odvesti gospodma u salon.

Zatim se okrete Monte Kristu.

— Gospodin će mi zacelo dopustiti da pobegnem za trenutak, zar ne?

Pa i ne čekajući grofov pristanak, jurnu iza jednog žbuna i stiže u kuću jednom bočnom stazom.

— A, tako dakle, dragi gospodine Morele, — reče Monte Kristo — ja sa žalošću zapažam da sam uzbunio vašu porodicu.

— Eno, eno! — reče Maksimilijan smejući se. — Vidite li onamo muža, koji će isto tako da zameni svoju bluzu redengotom? O, vas već poznaju u ulici Mele, i bili su obavešteni o vama, to vas molim da verujete.

— Čini mi se da vi imate, gospodine, srećnu porodicu — reče grof odgovarajući na svoju sopstvenu misao.

— O, da! To vam jemčim, gospodme grofe. Šta ćete, oni imaju sve što je potrebno da bi bili srećni: mladi su, vole se, i sa njihovih dvadeset i pet hiljada rente uobražavaju, i to oni koji su međutim videli izbliza tolika ogromna bogatstva, da imaju Rotšildovo blago.

— To je, međutim malo, tih dvadeset i pet hiljada rente — reče Monte Kristo sa takvom blagošću, da ona ispuni milinom Maksimilijanovo srce kao što bi to učinio glas nežnog oca. — Ali naši mladenci neće ostati ha tome; i oni će postati milioneri. Vaš gospodin zet je advokat… lekar?…

— On je bio trgovac, gospodine grofe, i preuzeo je radnju moga jadnoga oca. Gospodin Morel je umro ostavljajući pet stotina hiljada franaka imetka; od toga sam ja dobio jednu polovinu a moja sestra drugu, jer je bilo samo nas dvoje dece. Njen muž, koji se njome oženio nemajući drugog imetka osim svog plemenitog poštovanja, svoje prvoredne inteligencije i svoga neokaljanoga dobroga glasa sve dok nije stekao dvesta pedeset hiljada franaka, a za to mu je bilo dovoljno šest godina. Kunem vam se, gospodine grofe, da je bilo dirljivo videti to dvoje mladih tako vredne, tako složne, koji su svojom sposobnošću mogli da steknu najveće bogatstvo. Ali oni nisu hteli ništa da menjaju u načinu poslovanja očevog preduzeća, te im je trebalo šest godina da postignu ono što bi drugi mogli da postignu za dve ili tri. Zato su se u Marselju opet svuda čule pohvale i zaslužena priznanja toliko odvažnom požrtvovanju. Naposletku Emanuel jednoga dana dođe svojoj ženi, koja je baš tada završavala isplatu.

"— Julija, — rekao joj je on — evo poslednji fišek od sto franaka što mi ga je maločas predao Kokles, i koji dopunjuje onih dvesta pedeset hiljada franaka koje smo odredili da bude krajnja suma naše zarade. Hoćeš li biti zadovoljna tom malom sumom kojom će trebati da se odsada zadovoljimo? Slušaj, naše preduzeće pravi obrt od jednog miliona godišnje i može da donosi četrdeset hiljada franaka zarade. Ako hoćemo, mi možemo prodati našu klijentelu za trista hiljada franaka kroz jedan sat, jer evo jednog pisma od gospodina Deloneja, koji nam ih nudi u zamenu za naše preduzeće, koje on hoće da združi sa svojim. Razmisli šta treba da uradimo.

"— Dragi prijatelju, — reče moja sestra — firmu Morel može da vodi samo jedan Morel. Spasti zauvek od zlih ćudi sudbine ime našega oca, zar to ne vredi trista hiljada franaka?

"— I ja sam tako mislio, — odgovori Emanuel — ali sam ipak hteo da čujem i tvoje mišljenje.

"— E, onda evo ga, dragi prijatelju. Naplatili smo sva svoja potraživanja i isplatili sva svoja dugovanja. Sad možemo zaključiti račune za ovu polovinu meseca i zatvoriti svoje blagajne. Zaključimo račune i prestanimo s radom."

To i učiniše još istoga trenutka. Bilo je tri sata, a u tri i četvrt dođe jedan klijent da osigura plovidbu dveju lađa, što je značilo čistu dobit od petnaest hiljada franaka u gotovom novcu.

"— Gospodine, — reče Emanuel — izvolite se obratiti za to osiguranje našem kolegi gospodinu Deloneju. Što se nas tiče, mi smo prestali da radimo.

"— A otkada to? — zapita začuđeni klijent.

"— Od pre četvrt sata."

— I eto, gospodine, — nastavi osmehujući se Maksimilijan — zašto moja sestra i moj zet imaju samo dvadeset i peh hiljada franaka rente.

Maksimilijan je baš završio svoje pričanje, za vreme koga se grofovo srce sve više širilo od radosti, kada se Emanuel ponovo pojavi, ponovljen šeširom i redengotom. On pozdravi kao čovek kome je poznat društveni položaj posetiočev; zatim, pošto je prošetao s grofom oko male cvetne bašte, dovede ga natrag kući.

Salon je već mirisao od cveća koje je jedva stalo u jednu ogromnu japansku vazu. Julija, prikladno obučena i ukusno očešljana (ona je izvela taj podvig za desetak minuta), pojavi se da dočeka grofa na ulazu.

Čulo se kako ptice čavrljaju u nekom susednom velikom kavezu; grane akacije i ružičastog bagrema ivičile su cvastima zavese od plavog velura; sve je u tome malom domu odisalo mirom, počev od ptičje pesme pa do osmejka ukućana.

Grof, otkako je ušao u tu kuću, već je bio prožet srećom; zato je on ostao nem, zamišljen zaboravljajući da domaćini čekaju na njega pa da nastave razgovor prekinut posle prvih pozdrava.

On zapazi to ćutanje, koje je bilo postalo skoro nepristojno, pa otrgnuvši se s mukom iz svog sanjarenja, reće najzad:

— Gospođo, oprostite mi ovo uzbuđenje koje mora da vas čudi, vas koji ste navikli na ovaj mir i ovu sreću na koju sam naišao ovde; ali za mene je tako novo da vidim zadovoljstvo na jednom ljudskom licu, da ne mogu da vas se nagledam, vas i vašeg muža.

— Mi smo veoma srećni, zaista, gospodine, — odgovori Julija. — Ali mi smo se dugo mučili, i malo je ljudi koji su kupili svoju sreću tako skupo kao mi.

Radoznalost se ocrta na grofovom licu.

— O, to je čitava jedna porodična povest, kao što vam je to pre neki dan rekao Šato-Reno — nastavi Maksimilijan. — Za vas, gospodine grofe, koji ste navikli da gledate slavne nesreće i sjajne radosti, bilo bi malo zanimljivosti u ovom porodičnom prizoru. Pa ipak, kao što vam reče Julija, mi smo pretrpeli veoma teške patnje, iako su one bile zatvorene u ovoj maloj sredini…

— I bog vam je poslao, kao i svim ljudima, utehu u vašoj patnji? — zapita Monte Kristo.

— Da, gospodine grofe — reče Julija. — Mi to možemo da kažemo, jer je on učinio za nas ono što čini samo svojim izabranicima: poslao nam je jednog od svojih anđela.

Rumenilo obli grofove obraze i on se nakašlja da bi imao mogućnosti da prikrije svoje uzbuđenje prinoseći maramicu ustima.

— Oni koji su rođeni u porpurnoj kolevci i koji nikad msu bili željni ničega — reče Emanuel — ne znaju šta je sreća u životu; isto kao što ne znaju koliko je dragoceno vedro nebo oni koji nikad nisu poverili svoj život na milost slabom čunu na pobesnelom moru.

Monte Kristo ustade, pa ne odgovorivši ništa, jer bi se po drhtanju njegovoga glasa moglo poznati da je uzbuđen, poče da korača po salonu.

— Velelepnost našega doma izaziva vam osmeh, gospodine grofe, — reče Maksimilijan, koji je pratio pogledom Monte Krista.

— Ne, ne — odgovori Monte Kristo, veoma bled i prigušujući jednom rukom kucanje svoga srca, dok je drugom pokazivao mladiću jedno stakleno zvono, pod kojim je ležala na kadifenom jastučetu kao velika dragocenost jedna svilena kesa. — Samo sam se pitao čemu služi ova kesa, u kojoj se na jednoj strani nalazi nekakvo pisamce, čini mi se, a na drugoj jedan dosta lep dijamant.

Maksimilijan se uozbilji, pa odgovori:

— To je, gospodine grofe, najdragocenije blago naše porodice.

— Zaista, ovaj dijamant je dosta lep — odgovori Monte Kristo.

— O, moj brat ne govori o vrednosti toga dragog kamena, iako se on ceni na sto hiljada franaka, gospodine grofe. On hoće samo da vam kaže da su predmeti koji se nalaze u toj kesi relikvije onoga anđela o kome smo vam maločas govorili.

— To je ono što ja ne mogu da razumem, a što ipak ne treba da pitam, gospođo, — odgovori Monte Kristo klanjajući se. — Oprostite mi, nisam hteo da budem nepristojan.

— Nepristojni, kažete vi? O, naprotiv, koliko ste nas obradovali, gospodine grofe, što nam pružate priliku da opširno govorimo o tome! Kad bismo želeh da prikrijemo kao neku tajnu ono dobro delo na koje nas podseća ova kesa, mi je ne bismo ovako izlagali pogledu. O, mi bismo želeli da možemo da objavimo to celom svetu, da bi nam jedan drhtaj našeg dobrotvora otkrio njegovo prisustvo.

— Zbilja? — reče Monte Kristo prigušenim glasom.

— Gospodine, — reče Maksimilijan podižući stakleno zvono i ljubeći pobožno svilenu kesu — ovo je dodirnula ruka jednog čoveka koji je spasao moga oca od smrti, nas od propasti, a naše ime od srama; čoveka kome imamo da zahvalimo, mi jadna njegova deca; koje je očekivala beda i suze, što možemo danas da čujemo kako se ljudi ushićuju našom srećom. Ovo pismo — i tu Maksimilijan izvuče jedno pisamce iz kese i pruži ga grofu — ovo pismo napisao je on jednoga dana kada je moj otac bio doneo jednu sasvim očajničku odluku, a ovaj dijamant poklonio je ko miraz mojoj sestri taj plemeniti neznanac.

Monte Kristo otvori pismo i pročita ga sa neopisivim izrazom sreće. To je bilo pismo koje je poznato našim čitaocima, upućeno Juliji, i sa potpisom Sindbad Moreplovac.

— Neznanac, kažete? Znači da vam je čovek koji vam je učinio tu uslugu ostao nepoznat?

— Da, gospodine, jer nikad nismo imali sreću da mu stegnemo ruku. Ali to nije stoga što nismo molili boga za tu milost, — nastavi Maksimilijan — nego je u čitavom tom čudnom doživljaju bilo nekakvog rukovođenja koje mi još ni sad ne možemo da shvatimo. Sve je to vodila neka nevidljiva ruka, moćna kao u čarobnjaka.

— Oh, — reče Julija — ja još nisam izgubila svaku nadu da ću jednoga dana poljubiti tu ruku kao što ljubim kesu koju je ona dodirnula. Pre četiri godine Penlon je bio u Trstu, a Penlon je, gospodine grofe, onaj čestiti mornar koga ste videli sa ašovom u ruci, i koji je od vođe brodske posade postao vrtlar. Penlon je, dakle, bio u Trstu i tamo video na obali jednog Engleza koji se spremao da se ukrca u jednu jahtu, i on je poznao onoga koji je došao mome ocu 5. juna 1829. godine, i koji mi je napisao ovo pismo petog septembra. Bio je to onaj isti čovek, kako je Penlon tvrdio, ali se on nije usudio da razgovara s njim.

— Englez! — reče Monte Kristo zamišljeno i pribojavajući se svakog Julijinog pogleda. — Englez, kažete?

— Da, — prihvati Maksimilijan — jedan Englez koji je došao k nama kao zastupnik firme Tomson i Frenč iz Rima. Eto zašto ste vi, kada ste pre neki dan kazali u stanu gospodina od Morserfa da su gospoda Tomson i Frenč vaši bankari, videli kako sam uzdrhtao. Taj događaj se odigrao, kao što smo kazali, 1829. godine. Tako vam boga, gospodine, jeste li vi poznavali tog Engleza?

— Ali zar mi vi niste isto tako kazali da je firma Tomson i Frenč stalno odricala da vam je učinila tu uslugu?

— Jesam.

— Onda, da nije možda taj Englez bio neki čovek koji je bio zahvalan vašem ocu za neko dobro delo koje je ovaj možda i sam zaboravio i koji je izabrao taj izgovor da mu učini tu uslugu?

— Sve je mogućno, gospodine, u takvoj prilici, pa čak i neko čudo.

— Kako se on zvao? — zapita Monte Kristo.

— On nije ostavio drugo ime — odgovori Julija gledajući grofa sa još dubljom pažnjom — osim imena kojim se potpisao na kraju pisma: Sindbad Moreplovac.

— Što očevidno nije pravo ime, nego lažno.

Zatim, pošto ga je Julija posmatrala još pažljivije i pokušavala da uhvati u letu i da prikupi nekoliko tonova njegovoga glasa, on nastavi:

— Eto, da nije to bio čovek otprilike moga rasta, možda malo viši, malo vitkiji, sa visoko vezanom okovratnom maramom, zakopčan, krepak, utegnut i uvek sa pisaljkom u ruci.

— O, pa to znači da ga vi poznajete? — uzviknu Julija, dok su joj oči blistale od radosti.

— Ne, — reče Monte Kristo — ja to samo pretpostavljam. Ja sam poznavao nekoga lorda Vilmora, koji je tako sejao oko sebe dobročinstva.

— A nije kazivao ko je!

— Bio je to neki osobenjak, koji nije verovao u zahvalnost.

— Oh, — uzviknu Julija potresenim glasom i sklapajući ruke — pa u šta onda veruje taj nesrećni čovek.

— On u to nije verovao, barem ne onda kad sam se s njim upoznao, — reče Monte Kristo, koga je taj glas što je poticao iz dna duše uzrujao do srži — ali možda se on posle toga donekle uverio da zahvalnost postoji.

— I vi poznajete toga čoveka, gospodine? — zapita Emanuel.

— O, ako ga poznajete, gospodine, uzviknu Julija — recite, recite, možete li nas odvesti k njemu, pokazati nam ga, reći nam gde je? Zar ne, Maksimilijane, zar ne, Emanuele? Ako ga ikada pronađemo, on će morati da poveruje da srce ne zaboravlja.

Monte Kristo oseti kako mu dve suze naviru na oči. On koraknu još nekoliko puta po salonu.

— Tako vam neba, gospodine, — reče Maksimilijan — ako znate nešto o tome čoveku, recite nam šta znate o njemu!

— Na žalost! — reče Monte Kristo prigušujuci uzrujanost svoga glasa — ako je lord Vilmor vaš dobrotvor, ja se mnogo bojim da ga nikad nećete pronaći. Ja sam se s njim rastao pre nekoliko godina u Palermu i on je otputovao u najnepoznatije krajeve sveta, te jako sumnjam da će se ikada vratiti.

— Ah, gospodine, vi ste svirepi! — uzviknu Julija užasnuto.

I suze navreše na oči mladoj ženi.

— Gospođo, — reče ozbiljno Monte Kristo, gledajući žudno u dva tečna bisera koja su se kotrljala niz Julijine obraze — da je lord Vilmor video ovo što sam ja sad video ovde, on bi još voleo život, jer bi ga te vaše suze izmirile sa ljudskim rodom.

I on pruži ruku Juliji, koja mu dade svoju, privučena grofovim pogledom i glasom.

— Ali taj lord Vilmor — reče ona hvatajući se za poslednju nadu — imao je svoju otadžbinu, porodicu, rođake, jednom rečju bio je poznata ličnost? Zar ne bismo mi mogli ?…

— O, ne tražite, gospođo, — reče grof — ne gradite slatke nade na toj reči koja mi se izmakla. Ne, lord Vilmor verovatno nije čovek koga vi tražite, jer je on moj prijatelj i ja sam znao sve njegove tajne, pa bi mi ispričao i to.

— A on vam o tome nije ništa rekao? — uzviknu Julija.

— Ništa.

— Nikada nijednu reč zbog koje biste mogli pomisliti ?…

— Nikada.

— Međutim, vi ste odmah spomenuli njegovo ime.

— Eh, znate… u takvom slučaju čovek na sve pomišlja.

— Sestro, sestro! — reče Maksimilijan pritičući u pomoć grofu — gospodin je u pravu. Seti se šta nam je tako često govorio naš dobri otac: "Nije bio Englez onaj koji nam je stvorio ovu sreću."

Monte Kristo uzdrhta.

— Vaš otac vam je govorio… gospodine Morele?… — prihvati on živo.

— Moj otac je, gospodine, video u tome delu neko natprirodno čudo. Moj otac je verovao da je jedan dobrotvor radi nas izišao iz groba. O, kako je to bilo dirljivo sujeverje, gospodine, i kako ja, mada nisam u to verovao, nisam ni pomišljao da uništim tu veru u njegovom plemenitom srcu! I zato, koliko je puta on razmišljao o tome izgovarajući šapatom ime jednog veoma dragog prijatelja, ime izgubljenog prijatelja. A kad je bio blizu da umre, kad je približavanje večnosti dalo njegovom umu neku predsmrtnu vidovitost, ta misao, koja je dotada bila samo naslućivanje, postala je ubeđenje, te su poslednje reči što ih je umirući izgovorio bile ove: "Maksimilijane, to je bio Edmond Dantes!"

Grofovo bledilo, koje se za poslednjih nekoliko trenutaka pojačavalo, postade jezivo pri ovim rečima. Sva krv mu navre u srce, te nije mogao da govori. On izvuče časovnik, kao da je bio zaboravio na vreme, uze svoj šešir, reče naglo i zbunjeno nekoliko pozdravnih reči gospođi Erbo, pa se rukova s Emanuelom i Maksimilijanom i reče:

— Gospođo, dopustite mi da dođem ponekad da vas pozdravim. Ja volim vaš dom i zahvalan sam vam na lepom dočeku, jer ovo je prvi put da sam posle mnogo godina zaboravio na vreme.

I iziđe krupnim koracima.

— Čudan je čovek ovaj grof od Monte Krista — reče Emanuel.

— Da, — odgovori Maksimilijan — ali mi se čini da ima divnu dušu, i uveren sam da nas voli.

— A mene je njegov glas dirnuo u srce, — reče Julija — i nekoliko puta mi se učinilo da ga ne čujem tek prvi put.

13. PIRAM I TIZBA

Između drugog i trećeg dela predgrađa Sen-Onore, pozadi jedne lepe vile koja se isticala među uglednim domovima toga bogatog kvarta, pruža se jedan prostran vrt, čiji gusti kestenovi nadvisuju goleme zidove visoke poput bedema i puštaju da u proleće padaju njihovi rumeni cvetovi u dve kamene vaze postavljene uporedo na dva četvrtasta stuba u koje je uglavljena gvozdena kapija iz doba Luja XIII.

Taj velelepni ulaz je zatvoren i stavljen van upotrebe pored divnog zdravca koji raste u obema vazama i koji ljuljuška na vetru svoje mramorasto lišće i purpurne cvetove. I to otkako je sopstvenicima te vile, a od tada je prošlo već dosta vremena, ostala kao jedina imovina ta vila, dvorište zasađeno drvećem koje je okrenuto ka predgrađu, i vrt koji zatvara ta kapija koja se nekada otvarala prema jednom divnom povrtnjaku od jednog jutra zemlje, pripojenom imanju. Ali pošto je demon špekulisanja povukao jednu crtu, a to će reći jednu ulicu na kraju toga povrtnjaka, i pošto je ta ulica, čak i pre nego što je postala bila već dobila i svoj naziv zahvaljujući jednoj potamneloj gvozdenoj tabli, sopstvenik je mislio da će moći da proda povrtnjak da bi se na njemu zidale zgrade prema toj ulici, koja bi se, takmičila sa onom velikom arterijom Pariza što se zove predgrađe Sen-Onore.

Ali kad se tiče špekulacije, čovek predlaže, a novac raspolaže. Krštena ulica umrla je još u kolevci. Kupac povrtnjaka, pošto ga je sasvim uredno isplatio, nije mogao da ga preproda za sumu koju je tražio, pa, očekujući skok cena koji će mu neminovno danas ili sutra naknaditi obilno njegove ranije gubitke i uloženi kapital, zadovoljio se tim što je izdavao tu baštu baštovanima za sumu od pet stotina franaka godišnje.

Tako je njegov uloženi novac donosio pola procenta interesa, što nije mnogo u vreme kad ga toliki ljudi ulažu po pedeset odsto i još smatraju da novac donosi bedan prihod.

Ipak, kao što rekosmo, baštenska kapija koja je nekada vodila u povrtnjak bila je zatvorena, te je rđa nagrizala njene šarke; a povrh toga, da ti prostaci baštovani ne bi svojim nedostojnim pogledima prljali unutrašnjost aristokratskog vrta, jedna pregrada od dasaka bila je nameštena na njenim šipkama do visine od šest stopa. Istina je da daske nisu bile tako dobro sastavljene da se ne bi moglo krišom virnuti kroz razmake; ali je taj dom strogo moralan, te se boji suvišne radoznalosti.

U tom povrtnjaku, umesto kupusa, mrkve, rotkvice, graška i dinja, raste visoka detelina, jedini usev koji pokazuje da se još neko seća toga napuštenog mesta. Kroz jedna niska vratanca koja se otvaraju prema nameravanoj ulici ulazi se na to zemljište ograđeno zidom, koje su njegovi zakupci nedavno napustili, te ono od pre nedelju dana, umesto da donosi prihod od pola procenta, kao ranije, ne donosi više ništa.

Na onoj strani gde je vila, kestenovi koje smo spomenuli nadvisuju zid, što ne sprečava ostalo bujno i cvetno drveće da između njih proturi svoje grane željne vazduha. U jednom uglu, gde granje postaje toliko gusto da svetlost jedva prodire, jedna široka kamena klupa i baštenske stolice pokazuju da je to mesto sastanka ili omiljen kutak nekog stanovnika vile, koja se nalazi na sto koraka odatle i koje se jedva nazire kroz bedem od zelenila što je ovenčava. Najzad, izbor ovog tajanstvenog skloništa opravdava hladovina, stalna svežina čak i za vreme najvrelijih letnjih dana, cvrkutanje ptica i udaljenost kuća i ulice, a to znači od poslova i vreve.

Predveče jednog od najtoplijih dana što ih je proleće još podarilo stanovnicima Pariza bila je ta na toj kamenoj klupi jedna knjiga, jedan suncobran, kotarica za ručni rad i batistana maramica na kojoj je vez tek bio započet; a nedaleko od te klupe, kod kapije, stojeći pored dasaka sa očima prislonjenim na razmaknutu pregradu, jedna mlada žena je virila kroz jednu pukotinu u pusti povrtnjak koji nam je poznat.

Skoro istog trenutka vratanca na toj gradini zatvoriše se bez šuma i jedan mladić, visok, snažan, odeven u bluzu od grubog platna, sa kačketom od somota, no čiji su crni brkovi, brada i kosa, neobično lepo negovani, odudarali pomalo od toga prostog odela, pošto brzo pogleda oko sebe da bi se uverio da ga niko ne vreba, prođe kroz vratanca i zatvori ih za sobom, pa se uputi žurnim korakom ka kapiji.

Kad ugleda onoga koga je očekivala, ali verovatno ne u takvom odelu, devojka se uplaši i ustuknu.

Ali je ipak taj mladić, kroz pukotine na kapiji, pogledom koji je svojstven samo zaljubljenima, već ugledao kako se leprša bela haljina i dugačak plav pojas. On jurnu ka pregradi, pa prislonivši usta na jedan otvor, reče:

— Ne bojte se, Valentina to sam ja.

Devojka priđe bliže i reče:

— Oh, gospodine, pa zašto ste danas došli tako dockan? Znate li da ćemo uskoro ručati i da mi je trebalo mnogo dovitljivosti i mnogo hitrine da se oslobodim svoje maćehe, koja me vreba, svoje sobarice, koja me uhodi, i svoga brata, koji me kinji, da bih došla ovamo da radim ovaj vez, koji, bojim se, neće još dugo biti dovršen? Zatim, kad se budete izvinili što ste zadocnili, reći ćete mi kakvo je to novo odelo koje vam se prohtelo da izaberete i zbog koga vas skoro nisam mogla poznati.

— Draga Valentina, — reče mladić — vi ste za mene isuviše uzvišeni da bih vam smeo govoriti o svojoj ljubavi, pa ipak; kad god vas vidim, osetim potrebu da vam kažem da vas obožavam, da bi mi odjek mojih sopstvenih reči blago milovao srce kad prestanem da vas gledam. A sada vam zahvaljujem za taj prekor; on mi je veoma drag; jer mi dokazuje, ne smem reći da ste me očekivali, nego da ste mislili na mene. Hteli ste da znate šta je uzrok mome zadocnjenju i razlog mom prerušavanju; ja ću vam ih reći, i nadam se da ćete ih izviniti: ja sam izabrao jedno zanimanje.

— Jedno zanimanje !… Šta hoćete da kažete, Maksimilijane? I zar smo mi dovoljno srećni da možete šaljivo govoriti o onome što nas se tiče?

— O, sačuvaj me bože — reče mladić — da se šalim sa onim što predstavlja moj život. Ali pošto mi je dosadilo da se vrzmam po poljanama i da preskačem zidove, i pošto sam se ozbiljno uplašio pri pomisli koju ste u meni izazvali preksinoć da će me vaš otac jednoga dana izvesti pred sud kao lopova, što bi okaljalo čast čitave francuske vojske, i ne manje uplašen mogućnošću da se svet začudi što vidi jednog kapetana afričke konjice kako se stalno vrzma oko ovog zemljišta gde nema ni najmanje tvrđave koju bi trebalo opsedati, niti i najmanje karaule koju bi trebalo braniti, ja sam postao baštovan i usvojio sam odelo svoga zanata.

— Ah, kakva besmislica!

— A ja, naprotiv, mislim da je to nešto najpametnije što sam u životu učinio, jer nam to pruža bezbednost.

— Onda objasnite to.

— Pa eto! Otišao sam sopstveniku ovog zemljišta; ugovor sa ranijim zakupcima bio je istekao, pa sam ga ponovo uzeo u zakup. Sva ova detelina koju vidite pripada meni, Valentina. Ništa me ne sprečava da sagradim sebi jednu kolibu u ovoj livadi i da odsada živim na dvadeset koraka od vas. Oh, ja ne mogu da obuzdam svoju radost i svoju sreću. Zar možete da shvatite, Valentina, da se tako nešto može kupiti? To je nemogućno, zar ne? E, vidite, sve to blaženstvo, sva ta sreća, sva ta radost za koje bih dao deset godina svoga života staju me, pogodite koliko?… Pet stotina franaka, koje ću plaćati tromesečno. I tako, kao što vidite, ubuduće nema više nikakve opasnosti. Ja sam ovde na svome imanju, mogu nasloniti svoje lestvice na svoj zid i gledati preko njega, i imam prava, ne bojeći se da će neka patrola doći da mi smeta, da vam kažem da vas volim, ukoliko se vaš ponos ne oseti uvređenim što čuje takve reči iz usta jednog siromašnog nadničara u radničkoj bluzi i sa kačketom na glavi.

Valentina uskliknu lako od radosnog iznenađenja, pa zatim odjednom reče tužno, kao da je neki ljubomorni oblak zamračio sunčani zrak koji je ozaravao njeno srce:

— Na žalost, Maksimilijane, odsada ćemo biti isuviše slobodni, te će nas naša sreća navesti da kušamo boga; zloupotrebljavaćemo svoju bezbednost i ona će nas upropastiti.

— Zar možete da mi kažete to, draga prijateljice, meni koji vam, otkako vas poznajem, dokazujem svakoga dana da sam svoje misli i svoj život potčinio vašem životu i vašim mislima? Šta vam je dalo veru u mene? Moja sreća, zar ne? Kad ste mi kazali da vas je neko nejasno predosećanje ubeđivalo da vam preti neka velika opasnost, ja sam stavio svoje požrtvovanje u službu vama, ne tražeći vam drugu nagradu osim sreće da vam služim. Da li sam vam otada ma i jednom rečju, ma i jednim znakom dao prilike da se pokajete što ste baš mene izabrali između onih koji bi bili srećni da umru za vas? Vi ste mi kazali, jadno dete, da ste vereni sa gospodinom od Epineja i da je vaš otac doneo odluku o tome braku, a to je značilo da je on neizbežan, jer sve što hoće gospodin od Vilfora, to se neminovno i dogodi. Eto, ja sam ostao u senci, očekujući sve, ne od svoje volje niti od vaše, nego od proviđenja, od boga, a ipak vi me volite, vi ste se sažalili na mene, Valentina, vi ste mi to kazali. Hvala vam za tu slatku reč za koju vas molim da mi je samo ponovite s vremena na vreme, a koja će učiniti da zaboravim na sve ostalo.

— I to je ono što vam je dalo smelosti, Maksimilijane; to je ono zbog čega mi je život u isti mah i veoma prijatan i veoma nesrećan, tako da se često pitam šta je za mene bolje, da li tuga koju mi je ranije izazivala strogost moje maćehe i njena slepa ljubav prema njenom detetu, ili sreća puna opasnosti koju uživam kad vas gledam.

— Opasnost! — uzviknu Maksimilijan. — Zar možete da izgovorite tako grubu i nepravednu reč! Jeste li ikada videli pokornijeg roba nego što sam ja? Vi ste mi dopustili da vam penekad kažem koju reč, Valentina, ali ste mi zabranili da vas pratim, i ja sam se tome pokorio. Otkako sam pronašao način da se uvučem u ovaj povrtnjak, da razgovaram s vama kroz ovu kapiju, da budem, najzad, tako blizu vas ne videći vas, recite, da li sam ikada zatražio da dodirnem skut vaše haljine kroz ovu rešetku? Jesam li ikada pokušao ma i za jedan korak da pređem preko ovog zida, preko te prepreke koja je ništavna za moju mladost i moju snagu? Nikad vas nisam prekorio zbog vaše nepopustljivosti, nikad nisam iskazao glasno neku želju. Bio sam okovan svojom datom rečju kao neki vitez iz minulih vremena. Priznajte bar to, da ne bih mislio da ste nepravedni.

— Istina je, — reče Valentina provlačeći između dveju dasaka vrh jednog od svojih tankih prstiju, na koji Maksimilijan pritište svoje usne — istina je, vi ste častan prijatelj. Ali, najzad, vi ste tako postupali samo zato što ste osećali šta je za vas korisno, dragi moj Maksimilijane; vi ste dobro znali da bi rob onoga dana kada bi počeo da traži više nego što sme, morao sve da izgubi. Vi ste mi obećali bratsko prijateljstvo, meni koja nemam prijatelja, meni koju otac zanemaruje, meni koju maćeha progoni, i koja nema druge utehe osim jednog nepokretnog starca, nemog, ledenog, čija ruka ne može da stegne moju, čije mi jedino oči mogu da govore i čije srce kuca za mene poslednjom svojom toplinom. Kakav gorak podsmeh sudbine, zbog koje sam neprijateljica i žrtva svih onih koji su jači od mene i koja mi je dala jedan leš da mi on bude potpora i prijatelj! Oh, zaista, Maksimilijane, opet vam kažem, ja sam veoma nesrećna, i vi ste u pravu što me volite mene radi a ne sebe radi.

— Valentina, — reče mladić duboko uzbuđen — ja neću da kažem da volim samo vas na svetu, jer volim i svoju sestru i svoga zeta, ali ih volim blagom i tihom ljubavlju, koja nimalo ne liči na ono što osećam prema vama; jer kad mislim na vas, krv mi vri, grudi mi se nadimaju a srce preliva; ali tu snagu, taj žar, tu natčovečansku moć upotrebiću da vas volim samo do onoga dana kada mi budete kazali da ih upotrebim da bih vam služio. Kažu da će gospodin Franc od Epineja biti odsutan još godinu dana, a za godinu dana koliko povoljnih prilika mogu da nam idu na ruku, koliko događaja mogu da nam pomognu! Nadajmo se, dakle, uvek, jer je tako prijatno i slatko nadati se! A, međutim vi, Valentina, vi koja mi zamerate da sam sebičan, šta ste vi bili za mene? Lep i hladan kip stidljive Venere. U zamenu za tu odanost, za tu pokornost, za tu uzdržljivost, šta ste vi meni obećali? Ništa. Šta ste vi meni dopustili? Vrlo malo. Vi mi govorite o svome vereniku gospodinu od Epineja i uzdišete pri pomisli da ćete jednoga dana biti njegova žena. Eto, Valentina, je li to sve što imate u duši? Kako! Ja zalažem za vas čitav svoj život, predajem vam svoju dušu, posvećujem vam i najmanji otkucaj svoga srca, i kad sam se sav predao vama, kad šapćem sebi da ću umreti ako vas izgubim, vi se ne zgražate na samu pomisao da pripadate drugome! Oh, Valentina! Valentina! Kad bih ja bio ono što ste vi, kad bih osećao da me volite kao što ste vi uvereni da vas ja volim, ja bih već sto puta pružio ruku između prečaga ove kapije i stegao bih ruku jadnog Maksimilijana, pa bih mu rekao: "Vaša, jedino vaša, Maksimilijane, na ovm svetu i na onome."

Valentina ne odgovori ništa, ali je mladić ču kako uzdiše i plače.

To odjednom proizvede suprotno dejstvo na Maksimilijana.

— Oh, — uzviknu on — Valentina! Valentina! Zaboravite moje reči ako u njima ima nešto što je moglo da vas uvredi!

— Ne, — reče ona — vi ste u pravu; ali zar ne vidite da sam ja bedno stvorenje, napušteno u jednoj skoro tuđoj kući, jer je moj otac za mene skoro tuđin; i da moju volju lomi već deset godina, iz dana u dan, svakoga časa, svakoga minuta gvozdena volja gospodara koji me ugnjetavaju? Niko ne vidi koliko ja patim, i ja to nisam kazala nikome osim vama. Prividno, i u očima celoga sveta, svi su prema meni dobri, svi me vole; a uistinu svi su neprijateljski raspoloženi prema meni. Svet kaže: "Gospodin od Vilfora je isuviše ozbiljan, isuviše strog da bi bio mnogo nežan prema svojoj kćeri; ali ona ima tu sreću da je u gospođi od Vilfora našla drugu majku." E, vidite, svet se vara, jer me moj otac ravnodušno zanemaruje, a moja maćeha me mrzi sa ogorčenjem koje je utoliko užasnije što je prikriveno večitim osmehom.

— Vas da mrzi, vas, Valentina! A kako neko može vas da mrzi?

— Na žalost, dragi prijatelju, — reče Valentina — ja moram da priznam da ta mržnja prema meni potiče iz jednog skoro prirodnog osećanja. Ona obožava svog sina, mog brata Eduarda.

— Pa onda?

— Pa onda mi izgleda čudno da uplićem u ono što smo maločas kazali i pitanje novca, ali vidite, dragi prijatelju, meni se čini da njena mržnja potiče u najmanju ruku otuda. Kako ona nema svog sopstvenog imetka, a ja sam po majci bogata, i kako će to bogatstvo biti i više nego udvostručeno bogatstvom gospodina i gospođe od Sen-Merana, koje će mi pripasti jednoga dana, onda ja verujem da je ona zavidljiva. Oh, bože moj! Kad bih samo mogla da joj dam polovinu toga bogatstva pa da se opet osećam u kući gospodina od Vilfora kao kći u domu svoga oca, zacelo bih to učinila još ovog trenutka.

— Jadna Valentina!

— Jeste, ja se osećam okovana, a u isto vreme osećam se tako slaba, da mi se čini da me ti okovi pridržavaju, te se bojim da ih raskinem. Uostalom, moj otac nije čovek čije bi se zapovesti mogle nekažnjeno prekršiti. On je moćan u odnosu na mene, on bi bio moćan protiv vas, pa bi takav mogao biti i protiv samoga kralja, pošto ga štiti besprekorna prošlost i skoro neprikosnoven društveni položaj. Oh, Maksimilijane, kunem vam se da se ja ne borim zato što se bojim da u toj borbi ne upropastim i vas i sebe.

— Ali najzad, Valentina, — odgovori Maksimilijan — zašto očajavati i gledati budućnost u tako mračnim bojama?

— Ah, prijatelju, stoga što je cenim prema prošlosti.

— Pa ipak, eto, ako i nisam sjajna prilika u pogledu plemstva, ja ipak imam mnogo zajedničkog sa svetom u kome vi živite. Doba kad su u Francuskuj postojale dve Francuske više ne postoji; i najviše monarhističke porodice su se slile sa carističkim porodicama: viteška aristokracija združila se sa vojnim plemstvom. E, vidite, ja pripadam ovoj drugoj grupi: ja imam lepu budućnost u vojsci, raspolažem ograničenim ali nezavisnim bogatstvom; najzad, uspomene na moga oca poštuju u našem zavičaju kao uspomenu na najpoštenijeg poslovnog čoveka koji je ikada postojao. Ja kažem naš zavičaj Valentina, jer ste i vi tako reći iz Marselja.

— Ne spominjite mi Marselj, Maksimilijane, jer me i sama ta reč podseća na moju dobru majku, tog anđela koga su svi ožalili i koja, pošto je bdela nad svojom ćerkom za vreme svoga kratkog boravka na zemlji, još bdi nad njom, ja se bar nadam, za vreme svog boravka na nebu. Ah, da je moja jadna majka živa, Maksimilijane, ja se ne bih imala više ničega da bojim. Ja bih joj kazala da vas volim i ona bi nas štitila.

— Na žalost, Valentina, — prihvati Maksimilijan — da je ona živa, ja vas verovatno ne bih ni poznavao, jer ste vi sami kazali da biste bili srećni da je ona živa, a srećna Valentina bi me gledala vrlo prezrivo sa vrha svoga uzvišenog položaja.

— Ah, dragi prijatelju, — uzviknu Valentina — sada ste vi nepravedni… Ali, recite mi…

— Šta hoćete da vam kažem? — odgovori Maksimilijan videći da se Valentina usteže.

— Recite mi — nastavi devojka — da li je nekada u Marselju bilo kakvog povoda za neslaganje između vašeg i mog oca.

— Nije, koliko ja znam, — odgovori Maksimilijan — osim ako nije to što je vaš otac bio više nego revnostan pristalica Burbona, a moj otac sav odan caru. To je, mislim, bilo jedino neslaganje koje je ikada postojalo među nama. Ali zašto ste me to pitali, Valentina?

— Reći ću vam odmah — nastavi devojka — jer treba sve da znate. Eto, to je bilo onoga dana kad je vaše naimenovanje za oficira Legije časti bilo objavljeno u novinama. Mi smo svi bili kod moga dede, gospodina Noartijea, a osim toga bio je tu i gospodin Danglar, znate onog bankara čiji konji umalo nisu prekjuče ubili moju maćehu i mog brata? Ja sam čitala naglas novine mome dedi, dok su ta gospoda razgovarala o udadbi gospođice Danglar. Kad sam došla do odeljka koji se odnosio na vas, i kada sam ga pročitala, jer ste mi vi još dan ranije pre podne javili tu prijatnu vest, kad sam, dakle, došla do odeljka koji se odnosio na vas, bila sam veoma radosna… ali sam i strepela što ću morati glasno da izgovorim vaše ime i zacelo bih ga izostavila da se nisam bojala da će se rđavo protumačiti moje prećutkivanje. Prikupila sam, dakle, svu svoju hrabrost i pročitala ga.

— Mila Valentina!

— E, vidite, čim je odjeknulo vaše ime, moj otac je okrenuo glavu. Ja sam čvrsto verovala (vidite koliko sam bila luda!) da će svi prisutni biti pogođeni tim imenom kao gromom, te mi se učinilo da je moj otac uzdrhtao, pa čak i gospodin Danglar (ali za ovoga verujem da mi se samo tako pričinilo).

"— Morel! — rekao je moj otac — pričekajte malo! (On se tu namrštio.) Da neće biti to jedan od onih Morela iz Marselja, jedan od onih mahnitih bonapartista koji su nam stvorili tolike neprilike 1815. godine?

"— Da — odgovorio je gospodin Danglar. — Čini mi se čak da je to sin onog nekadašnjeg brodovlasnika."

— Zbilja! — reče Maksimilijan. — A šta je na to odgovorio vaš otac, recite, Valentina?

— Oh, nešto užasno, što ne smem da vam ponovim.

— Kažite ipak — nastavi Maksimilijan osmehujući se.

"— Njihov car — rekao je on mršteći se — umeo je sve te zanesenjake da postavi na svoje mesto: on ih je nazivao topovskim mesom i to je bio jedini naziv koji su oni zasluživali. Radujem se što vidim da nova vlada vraća na snagu to spasonosno načelo. Ali makar samo radi toga vlada ne pušta iz ruku Alžir, ja bih joj na tome čestitao, iako nas to dosta skupo staje."

— To je zaista prilično gruba politika — reče Maksimilijan. — Ali nemojte crveneti, draga prijateljice, zbog onoga što je kazao gospodin od Vilfora; jer moj čestiti otac nije nimalo ustupao vašem u tom pitanju i stalno je ponavljao: "Zašto car, koji čini toliko lepe stvari, ne načini jedan puk od sudija i advokata i ne šalje ga uvek u prvi borbeni red?" Eto vidite, draga prijateljice, da su političke partije ravne jedna drugoj u pogledu živopisnosti izražavanja i blagosti namera. Ali šta je gospodin Danglar rekao na taj ispad državnog tužioca?

— Oh, on se nasmejao onim podmuklim smehom koji mu je svojstven i koji ja smatram svirepim. Zatim su trenutak kasnije ustali i otišli. Ja sam tek tada videla da je moj dobri deda sav uzrujan. Treba vam reći, Maksimilijane, da samo ja naslućujem uzbuđenja toga jadnog paralitičara, a ja sam, uostalom, naslućivala da ga je razgovor koji se vodio pred njim (jer niko više ne obraća pažnju na jadnog dedu) više uzbudio, jer su grdili njegovog cara, a on je, izgleda, bio ludo odan caru.

— Njegovo ime — reče Maksimilijan — bilo je zaista veoma poznato za vreme carstva, jer je bio senator, a kao što znate, ili ne znate, Valentina, on je učestvovao skoro u svim zaverama koje su se sklapale posle kraljevog povratka na presto.

— Jeste, ja ponekad čujem kako se šapatom govori o tim stvarima, koje meni izgledaju čudne: deda bonapartista, otac rojalista; najzad, šta ćete… Ja se okretoh k njemu, a on mi pogledom pokaza na novine.

"— Šta vam je, dedice? — rekla sam. — Jeste li zadovoljni?

On mi klimnu glavom da jeste.

"— Onim što je moj otac malopre rekao? — zapitala sam.

On dade znak da nije to.

"— Onim što je rekao gospodin Danglar?

On opet dade znak da nije ni to.

"— Onda, zbog toga što je gospodin Morel (nisam se usudila da kažem Maksimilijan) naimenovan za oficira Legije časti?"

On znakom pokaza da je to.

— Da li biste verovali, Maksimilijane? On se radovao što ste vi naimenovani za oficira Legije časti, on koji vas i ne poznaje! Možda je to ludost od njega, jer kažu da se on podetinjuje; ali ja ga mnogo volim zbog tog njegovog potvrdnog znaka.

— Čudnovato, — razmišljao je Maksimilijan. — Pa to bi značilo da me vaš otac mrzi, dok me, naprotiv, vaš deda… čudne su te partijske simpatije i mržnje!

— Pst! — uzviknu odjednom Valentina. — Sakrijte se, bežite; neko dolazi!

Maksimilijan zgrabi jedan ašov i poče nemilosrdno da rilja detelinu.

— Gospođice, gospođice! — viknu jedan glas iza drveća — gospođa od Vilfora vas traži svuda i zove vas. U salonu je jedan posetilac.

— Posetilac! — reče Valentina sva uzrujana. — A ko nam je to došao u posetu?

— Jedan otmen plemić, knez, kako kažu, gospodin grof od Monte Krista.

— Evo polazim — reče glasno Valentina.

Od tog imena uzdrhta s druge strane kapije onaj kome je to Valentinino evo polazim služilo kao zbogom na završetku svakog sastanka.

— Gle! — reče za sebe Maksimilijan oslanjajući se sav zamišlljen na ašov — kako to da grof od Monte Krista poznaje gospodina od Vilfora?

14. NAUKA O OTROVIMA

Zaista je to gospodin grof od Monte Krista ušao kod gospođe od Vilfora u nameri da vrati gospodinu državnom tužiocu posetu koju mu je ovaj načinio, te se pri pomenu tog imena cela kuća, kao što je razumljivo, beše uzrujala.

Gospođa od Vilfora, koja je bila u salonu kad su prijavili grofa, naredi da odmah dođe njen sin da bi se dete ponovo zahvalilo grofu, te Eduard, koji je već dva dana neprestano slušao o toj visokoj ličnosti, pohita da što pre stigne, ne iz poslušnosti prema svojoj majci, ne da bi se zahvalio grofu, nego iz radoznalosti, i da bi načinio neku napomenu ubacio u nju neku od svojih lakrdija, zbog kojih je njegova majka obično govorila: "O, da nevaljalog deteta! Ali moram da mu oprostim; jer je toliko duhovit!"

Posle prvih uobičajenih pozdravnih reči, grof zapita za gospodina od Vilfora.

— Moj muž će večerati kod gospodina ministra pravde — odgovori mlada žena. — On je maločas otišao od kuće i uverena sam da će mu biti veoma žao što je bio lišen sreće da vas vidi.

Dva posetioca, koja su pre grofa bila ušla u salon i koji su ga gutali očima, povukoše se posle pristojnog vremena koje zahtevaju učtivost i radoznalost.

— Ah, zbilja, šta radi tvoja sestra Valentina? — reče gospođa od Vilfora Eduardu. — Neka je obaveste, da bih imala čast da je predstavim gospodinu grofu.

— Vi imate kćer, gospođo? — zapita grof. — Pa ona mora da je još dete?

— To je kći gospodina od Vilfora, — odgovori mlada žena;— kći iz prvog braka, velika i lepa osoba.

— Ali melanholična — upade joj u reč mladi Eduard, čupajući, da bi načinio perjanicu na svome šeširu, perje iz repa jednog divljeg papagaja, koji je kričao od bola na svom pozlaćenom sedalu.

Gospođa od Vilfora samo reče:

— Ćuti, Eduarde! Ovaj mali nestaško je skoro u pravu, on ponavlja ono što je čuo da sam mnogo puta kazala sa žaljenjem; jer je gospođica od Vilfora, i pored svega što možemo da učinimo da bismo je razonodili, tužne naravi i ćutljiva, što često škodi utisku što ga stvara njena lepota. Ali eto nema je da dođe, Eduarde, pogledajte zašto.

— Zato što je traže onamo gde ona nije.

— A gde je traže?

— Kod dede Noartijea.

— I vi mislite da ona nije tamo?

— Ne, ne, ne, ne, ne, ona tamo nije — odgovori Eduard pevušeći.

— Pa gde je? Ako znate, recite.

— Ona je pod velikim kestenom — nastavi nevaljali dečko, pružajući, uprkos uzviku svoje majke, žive muve papagaju, koji je izgleda bio veoma oblaporan na tu vrstu divljači.

Gospođa od Vilfora ispruži ruku da zazvoni i da kaže sobarici gde će naći Valentinu, kad ova uđe. Izgledala je tužna, zaista, i pri pažljivijem posmatranju videli bi se čak tragovi suza u njenim očima.

Valentina, koju smo mi poneseni brzinom pričanja predstavili našim čitaocima bez podrobnijeg opisivanja, bila je visoka i vitka devojka od devetnaest godina, svetlokestenjaste kose, tamnoplavih očiju, odmerenih pokreta, punih one divne otmenosti kojom se odlikovala njena mati; njene bele i izdužene ruke, sedefasti vrat i obrazi na kojima su se boje brzo menjale poput mramornih šara, davali su joj na prvi pogled izgled jedne od onih lepih Engleskinja koje su dosta poetično upoređivane u pogledu kretanja sa labudima koji se ogledaju. Ona, dakle, uđe, pa videći blizu svoje majke tog stranca o kome je već toliko slušala, pokloni se bez ikakvog devojačkog uspijanja i ne obarajući oči, sa ljupkošću koja udvostruči grofovu pažnju.

On ustade.

— Gospođica od Vilfora, moja poćerka — reče gospođa od Vilfora Monte Kristu, naginjući se na svojoj sofi i pokazujući rukom Valentinu.

— I gospodin grof od Monte Krista, kralj Kine, car Indokine — reče mali nevaljalko, bacajući jedan podmukao pogled na svoju sestru.

Ovoga puta gospođa od Vilfora preblede i umalo se ne naljuti na tu domaću napast koja se odazivala na ime Eduard; ali grof se, baš naprotiv, osmehnu i izgledalo je da posmatra dečka ljubazno, što uzdiže do vrhunca radost i ushićenje njegove majke.

— Ali, gospođo, — produži grof razgovor i pogledajući čas u gospođu od Vilfora čas u Valentinu — nisam li ja već imao čast da vas vidim negde, vas i gospođicu? Maločas sam o tome već razmišljao, a kad je gospođica ušla, njena pojava je bila jedan zrak više bačen na jednu nejasnu uspomenu, oprostite mi za tu reč.

— Ne verujem, gospodine. Gospođica od Vilfora malo mari za društvo, i mi retko izlazimo — reče mlada žena.

— Pa zato nisam ja ni video gospođicu u društvu, kao ni vas, gospođo, kao ni ovog ljupkog nestaška. Parisko društvo mi je, uostalom, potpuno nepoznato, jer mislim da sam imao čast da vam kažem da sam u Parizu od pre nekoliko dana. Ne, ako mi dopustite da se prisetim… čekajte…

Grof stavi ruku na čelo kao da hoće da prikupi sve svoje uspomene.

— Ne, to je bilo negde napolju… to je… ne znam… ali mi se čini da je ta uspomena nerazdvojna od lepog sunca i nekakve crkvene svečanosti… gospođica je držala cveće u ruci; dete je trčalo za jednim lepim paunom u nekom vrtu, a vi, gospođo, bile ste pod jednim zasvođenim hladnjakom… Pomozite mi, gospođo; zar vas ovo što vam kažem ne podseća ni na šta?

— Ne, zaista — odgovori gospođa od Vilfora. — Jer, da sam vas srela negde, mislim, gospodine, da bi mi uspomena na vas ostala u sećanju.

— Gospodin grof nas je možda video u Italiji — reče bojažljivo Valentina.

— Zaista, u Italiji… moguće je — reče Monte Kristo. — Vi ste putovali u Italiju, gospođice?

— Gospođa i ja smo onamo otišle pre dve godine. Lekari su se bojali za moja pluća i preporučili su mi napuljski vazduh. Prošli smo kroz Bolonju, Peruđu i kroz Rim.

— Ah, tačno, gospođice — uzviknu Monte Kristo, kao da je taj prosti spomen bio dovoljan da učvrsti sve njegove uspomene. — U Peruđi, na dan Brašančeva, u bašti gostionice kod Pošte, gde nas je slučaj okupio, vas, gospođicu, vašeg sina i mene, sećam se da sam imao čast da vas vidim.

— Ja se odlično sećam Peruđe, gospodine, i gostionice kod Pošte, i svečanosti koju ste mi spomenuli — reče gospođa od Vilfora. — Ali ja uzalud ispitujem svoje uspomene, i stidim se što mi je pamćenje tako slabo, no ja se ne sećam da sam imala čast da vas vidim.

— Čudnovato, ali se ni ja ne sećam — reče Valentina dižući svoje lepe oči ka Monte Kristu.

— Ah, ja se toga sećam — reče Eduard.

— Ja ću vam pomoći, gospođo, — nastavi grof. — Toga dana bila je užasna vrućina; vi ste očekivali konje, koji nisu dolazili zbog svečanosti. Gospođica se udaljila u dubinu bašte, a vaš sin je iščezao trčeći za paunom.

— Ja sam ga uhvatio, mama, znaš? — reče Eduard. — Iščupao sam tri pera iz repa.

— Vi ste gospođo, ostali pod hladnjakom pokrivenim lozom. Zar se više ne sećate da ste, dok ste sedeli na jednoj kamenoj klupi i dok su, kao što vam rekoh, gospođica od Vilfora i gospodin vaš sin bili odsutni, razgovarali dosta dugo s nekim?

— Da, zaista, jesam, — reče mlada žena crveneći — sećam se, sa jednim čovekom uvijenim u dugačak vuneni ogrtač… sa nekim lekarom, čini mi se…

— Tačno, gospođo. Taj čovek bio sam ja; već dve nedelje sam stanovao u toj gostionici. Bio sam izlečio svog sobara od groznice i gostioničara od žutice, tako da su me smatrali za velikog lekara. Mi smo razgovarali dugo, gospođo, o raznim stvarima, o Peruđini, o Rafaelu, o običajima, o nošnji, o onoj čuvenoj akva-tofani, čiju tajnu, kako su vam čini mi se kazali, čuvaju još nekoliko ličnosti u Peruđi.

— Ah, istina je, — reče živo gospođa od Vilfora sa izvesnom zabrinutošću — sećam se.

— Ja se više ne sećam u pojedinosti šta ste mi tada rekli, — nastavi grof savršeno mirno — ali se vrlo dobro sećam da ste me, verujući pogrešno kao i ostali da sam lekar, pitali za mišljenje o zdravlju gospođice od Vilfora.

— Pa ipak, gospodine, — reče gospođa od Vilfora — vi ste zaista bili lekar, jer ste izlečili bolesnike.

— Molijer ili Bomarše bi vam odgovorili, gospođo, da baš zato što nisam bio, moji bolesnici su sami ozdravili a nisam ih ja izlečio. Ja ću vam reći samo to da sam dosta temeljno proučavao hemiju i prirodne nauke, ali samo kao ljubitelj… razumete me.

Tog trenutka otkuca šest časova.

— Sad je šest časova — reče gospođa od Vilfora vidno uzrujana. — Hoćete li da pogledate, Valentina, da li je vaš deda spreman za večeru?

Valentina ustade, pa poklonivši se grofu, iziđe iz sobe bez ijedne reči.

— O, bože moj, gospođo, da niste vi zbog mene poslali gospođicu od Vilfora? — reče grof kad Valentina iziđe.

— Ni najmanje, — prihvati žurno mlada žena — ali sada je vreme kad dajemo gospodinu Noartijeu tužni obed koji održava njegov jadni život. Vi znate, gospodine, u kakvom je žalosnom stanju otac moga muža?

— Da, gospođo, gospodin od Vilfora mi je govorio o tome; čini mi se da je to oduzetost.

— Na žalost, jeste. Taj jadni starac je potpuno oduzet, te ne može da se kreće i jedino još duša tinja u toj ljudskoj mašini, pa i ona je bleda i drhtava kao kandilo spremno da se ugasi. Ali izvinite, gospodine, što vam govorim o našim domaćim nevoljama; prekinula sam vas u trenutku kada ste mi rekli da ste vešt hemičar.

— O, ja to nisam kazao, gospođo — odgovori grof sa osmehom. — Baš naprotiv, ja sam proučavao hemiju zato što sam bio odlučio da živim naročito na Istoku, pa sam hteo da sledim primer kralja Mitridata.

— Mitridates, rex Ponticus — reče nestaško isecajući slike ljudi iz jednog divnog albuma — onaj koji je svakog jutra doručkovao šolju otrova, sa kremom.

— Eduarde! nevaljalo dete! — uzviknu gospođa od Vilfora istržući osakaćenu knjigu iz ruku svoga sina — vi ste nepodnošljivi, probijate nam glavu. Ostavite nas i idite svojoj sestri Valentini u sobu dobrog dede Noartijea.

— A album… — reče Eduard.

— Šta, album?

— Jeste, ja hoću album…

— Zašto ste isekli crteže?

— Zato što me to zanima.

— Odlazite odavde! Odlazite!

— Neću otići ako mi se ne da album — reče smeštajući se u jednu fotelju to dete verno svome običaju da nikad ne popusti.

— Evo, i ostavite nas na miru — reče gospođa od Vilfora.

I ona dade album Eduardu, koji pođe ispred svoje majke.

Grof je pratio pogledom gospođu od Vilfora.

— Da vidimo da li će zatvoriti vrata za njim — promrmlja on.

Gospođa od Vilfora zatvori vrata za detetom što je mogla brižljivije. Grof se pravi da to i ne primećuje.

Zatim, pošto je i poslednji put pogledala oko sebe, mlada žena se vrati i sede na kanabe.

— Dopustite mi da vam napomenem, gospođo, — reče grof sa onom dobroćudnošću koja nam je poznata — da ste veoma strogi prema tom malom nestašku.

— Tako i mora da bude, gospodine — odgovori gospođa od Vilfora sa pravim materinskim pouzdanjem.

— Gospodin Eduard je navodio reči Kornelija Nepota kada je spomenuo kralja Mitridata — reče grof — i vi ste ga prekinuli pri jednom citatu koji dokazuje da njegov domaći učitelj nije uzalud gubio vreme s njim, i da je vaš sin veoma napredan za svoje godine.

— Istina je, gospodine grofe, — odgovori majka prijatno polaskana — da on lako shvata i da može da nauči sve što hoće. On ima samo jedan nedostatak, samovoljan je. Ali u vezi sa onim što je on rekao, verujete li vi, na primer, gospodine grofe, da se Mitridat služio onim predostrožnostima i da te predostrožnosti mogu da budu uspešne?

— Ja u to verujem toliko, gospođo, da sam se i ja sam njima poslužio da ne bih bio otrovan u Napulju, u Palermu i Smirni, a to će reći u trima prilikama kada sam, bez te predostrožnosti, mogao da izgubim život.

— I to sredstvo vam je pomoglo?

— Potpuno.

— Jeste, istina je; sećam se da ste mi već pričali nešto tako u Peruđi.

— Zbilja! — reče grof sa odlično odglumljenim iznenađenjem. — Ja se toga ne sećam.

— Ja sam vas tada zapitala da li otrovi deluju podjednako i sa sličnom jačinom na ljude sa severa i na ljude s juga, i vi ste mi čak odgovorili da hladna i limfatična narav severnjaka nema istu prijemčivost kao bujna i energična priroda južnjaka.

— To je istina — reče Monte Kristo. — Ja sam video kako Rusi gutaju bez ikakvih nezgoda izvesne biljne sastojke koji bi neminovno usmrtili nekog Napuljca ili Arapina.

— Znači, vi verujete da bi rezultat bio još uspešniji kod nas nego na Istoku, te bi se u našim maglama i kišama čovek privikao lakše nego u toplijim krajevima na postepeno unošenje otrova u organizam?

— Svakako; ali ipak, razume se, čovek će biti otporan samo prema onom otrovu na koji se bude navikao.

— Da, razumem. A kako biste se vi, na primer, privikli, ili bolje reći, kako ste se vi na to privikli?

— Vrlo lako. Pretpostavite da vi unapred znate kakav će otrov biti upotrebljen protiv vas… pretpostavite da taj otrov bude… na primer, brucina…

— Brucina se izvlači, čini mi se, iz lažne angusture — reče gospođa od Vilfora.

— Tačno, gospođo, — odgovori Monte Kristo. — Ali izgleda mi da ja nemam još mnogo čemu da vas naučim. Primite moja čestitanja, jer se takva znanja retko mogu naći kod žena.

— O, priznajem — reče gospođa od Vilfora — da sam strasno oduševljena za tajne nauke, koje govore našoj mašti kao poezija, a izražavaju se u brojevima kao u algebarskoj jednačini. Ali nastavite, molim vas, jer me to što govorite zanima u najvećem stepenu.

— E, pa lepo! — nastavi Monte Kristo. — Zamislite, na primer, da je taj otrov brucina, i da vi od nje uzimate jedan miligram prvog dana, dva miligrama drugog; to znači da ćete posle deset dana imati u sebi jedan santigram; posle dvadeset dana, povećavajući dozu za još jedan miligram, imaćete tri santigrama, a to će reći dozu koju ćete podnositi bez nezgoda, a koja bi već bila veoma opasna za neku drugu osobu koja nije preduzela iste mere predostrožnosti kao vi. Naposletku, posle jednog meseca, pijući vodu iz te boce, vi biste mogli usmrtiti ličnost koja bi pila tu vodu istovremeno s vama, a nećete zapaziti drukčije, osim po izvesnoj prostoj nelagodnosti, da je sa tom vodom bio pomešan ma kakav otrovni sastojak.

— Vi ne znate za neki drugi protivotrov?

— Ne znam.

— Ja sam čitala nekoliko puta tu priču o Mitridatu — reče gospođa od Vilfora zamišljeno — i smatrala sam je za bajku.

— Ne, gospođo. Suprotno običaju istorije, ta je priča istinita. Ali ovo što mi vi govorite, gospođo, ovo što me vi pitate — nije posledica nekog slučajnog pitanja, pošto ste mi još pre dve godine postavljali ista takva pitanja i pošto mi kažete da vas odavno zanima ta priča o Mitridatu.

— Istina je, gospodine, da su dva omiljena naučna predmeta u mojoj mladosti bili botanika i mineralogija, a osim toga, kad sam kasnije saznala da upotreba lekovitog bilja objašnjava čitave istorije naroda i živote pojedinaca na Istoku, kao što cveće izražava svu njihovu ljubavnu misao, zažalila sam što nisam muškarac da bih postala Flamel, Fontana ili Kabanis.

— Utoliko više, gospođo, — nastavi Monte Kristo — što se istočnjaci ne ograničavaju, kao Mitridat, da od otrova načine sebi zaštitni oklop nego i bodež. Znanje postaje u njihovim rukama ne samo odbrambeno oružje nego vrlo često i napadačko; jedno im služi protiv telesnih patnji, a drugo protiv neprijatelja. Pomoću opijuma, beladone, lažne angusture, zmijinog drveta, zeleniča oni uspavljuju one koji bi hteli njih da probude. Nema nijedne egipćanske, turske ili grčke žene koju vi ovde nazivate dobrom ženom a da ne zna u pogledu hemije toliko da bi zaprepastila jednog lekara, a u pogledu psihologije toliko da natera strah u kosti jednom ispovedniku.

— Zbilja! — reče gospođa od Vilfora, čije su oči sijale čudnim sjajem za vreme ovog razgovora.

— Eh, bože moj, gospođo, — nastavi Monte Kristo — skrivene drame na Istoku zapliću se na taj način počevši od biljke koja izaziva ljubav pa do biljke koja usmrćuje; od napitka koji otvara nebo do onoga koji vam strmoglavljuje čoveka u pakao. Ima toliko svakovrshih stupnjeva koliko ima ćudi i nastranosti u ljudskoj prirodi, telesnoj i duhovnoj. I reći ću još i to, da veština tih hemičara ume divno da prilagodi lek i bolest svojim ljubavnim potrebama ili svojim osvetničkim željama.

— Ali, gospodine, — nastavi mlada žena — znači da su te istočnjačke sredine, u kojima ste vi proveli jedan deo vašeg života, fantastične kao one priče što nam dolaze iz njihove lepe zemlje? Znači da tamo čovek može da bude uništen nekažnjeno? Znači da su zaista Bagdad ili Basora onakvi kako ih opisuje gospodin Galan? Sultani i veziri koji upravljaju tim zajednicama, i koji sačinjavaju ono što se u Francuskoj zove državna uprava, ozbiljno su, dakle, Herunal-al-Rašid i Đafari, koji ne samo da opraštaju jednom trovaču nego ga još postavljaju za prvog ministra, ako je zločin bio vešto smišljen; i koji u tom slučaju naređuju da se njihova povest ureže zlatnim slovima, kako bi se zabavljali u časovima dosade?

— Ne, gospođo; fantastičnost ne postoji više čak ni na Istoku. Ima i tamo, prikrivenih pod drugim nazivima i prerušenih u drukčija odela, i policijskih komesara, i istražnih sudija, i državnih tužilaca i sudskih veštaka. Tamo zločince vešaju, odsecaju im glave i nabijaju na kolac na vrlo prijatan način. Ali, vrlo vešti u podvaljivanju, oni umeju da obmanu ljudsku pravdu i da obezbede uspeh svojih planova lukavim dovijanjem. Kod nas neki glupak, pod uticajem demona mržnje ili gramžljivosti, koji namerava da uništi nekog neprijatelja ili da ukloni sa sveta nekog svog dedu ili babu, odlazi bakalinu, predstavi mu se pod lažnim imenom, koje će ga odati lakše nego pravo, i kupuje, pod izgovorom da mu pacovi ne daju da spava pet do šest grama arsenika. Ako je vrlo prepreden, on odlazi u pet ili šest bakalnica, te će ga zbog toga pet ili šest puta lakše otkriti. Zatim, kad se snabde svojim lekovitim sredstvom, on da svome neprijatelju, ili svome dedi ili babi, toliku količinu da bi od nje crkao mamut ili mastodont i koji bez ikakva smisla nagoni žrtvu da urliče tako da se ceo taj kraj uzbuni. Tada dolazi gomila policajaca i žandarma; pošalju po lekara, koji raspori mrtvaca i kašikom vadi arsenik iz njegovog želuca i creva. Sutradan sto dnevnih listova opisuje događaj sa imenom žrtve i ubice. Još iste večeri bakalin ili bakali dolazi ili dolaze i kažu: "Ja sam prodao arsenik tome gospodinu." I da bi po svaku cenu poznali kupca, oni su gotovi da prepoznaju dvadesetoricu. Onda toga glupaka uhvate, bace ga u tamnicu, ispituju ga, suočavaju, dovode u škripac, osuđuju i giljotiniraju; a ako je to neka ugledna žena, osuđuju je na večitu robiju. Eto kako vaši severnjaci shvataju hemiju, gospođo. Deri je ipak bio jači u tome, to moram priznati.

— Šta ćete, gospodine — reče smejući se mlada žena. — Svaki radi po svojim sposobnostima. Nije svakome poznata tajna Medičija ili Bordžija.

— A sad, — reče grof sležući ramenima — hoćete li da vam kažem otkuda potiču sve te budalaštine? Otuda što se u vašim pozorištima, bar koliko sam ja mogao oceniti čitajući komade koji se tamo igraju, vidi uvek kako ljudi progutaju sadržinu jedne bočice ili zagrizu kamen na svom prstenu i padnu smesta mrtvi; a posle pet minuta zavesa pada i gledaoci se razilaze. Oni ne znaju posledice ubistva; oni ne vide nikad ni policijskog komesara sa njegovom ešarpom, m žandarmerijskog kaplara sa njegovom četvoricom stražara, a to navodi mnoge slabe mozgove da veruju da se sve to tako odigrava. Ali iziđite malo iz Francuske, otidite bilo u Alep, bilo u Kairo, ili samo u Napulj i Rim, pa ćete videti kako ulicom prolaze ljudi ispršeni, sveži i rumeni, za koje bi vam Hromi Daba, ako bi vas očešao svojim ogrtačem, mogao reći: "Ovoga gospodina truju već tri nedelje, i on će biti sasvim mrtav kroz mesec dana."

— Ali onda to znači — reče gospođa od Vilfora — da su oni pronašli tajnu one čuvene akva-tofane za koju su mi u Peruđi kazali da je izgubljena.

— Eh, bože moj, gospođo, zar se išta može izgubiti u ljudskom društvu? Veštine se premeštaju i obilaze svet; stvari samo menjaju naziv i prost svet se zbog toga vara; ali je rezultat uvek isti. Svaki otrov naročito deluje na izvestan organ: jedan na želudac, drugi na mozak, treći na utrobu. I tako otrov izazove kašalj, taj kašalj zapaljenje pluća ili neku drugu bolest zapisanu u spisak nauke, što joj ne smeta da bude potpuno smrtna, i koja bi, i kad ne bi to bilo, postala takva zahvaljujući lekovima što ih protiv nje daju naivni lekari, najčešće vrlo rđavi hemičari, koji će okrenuti bolest na bolje ili na gore, kako god hoćete. I eto vam jednog čoveka ubijenog na vešt i potpuno zakonit način, o kome pravda nema šta da istražuje, kao što je govorio jedan moj prijatelj, grozan hemičar, prečasni opat Adelmonte iz Taormina na Siciliji, koji je mnogo proučavao te nacionalne pojave.

— To je strašno, ali je divno — reče mlada žena nepomična od prevelike pažnje. — Priznajem da sam verovala da je sve to izmislio srednji vek.

— Jeste, zacelo, ali se to još više usavršilo u današnje vreme. Pa čemu bi trebalo da služi vreme, podsticaji, medalje, odlikovanja, Montijonova nagrada, ako ne da vode svet ka najvećem savršenstvu? Međutim, čovek će biti savršen tek kad bude umeo da stvara i da uništava kao bog. On već ume da uništava, a to znači da je prešao polovinu puta.

— To znači — prihvati gospođa od Vilfora vraćajući se neprestano svome cilju — da su otrovi Bordžija, Medičija, Renea, Ruđerija, a kasnije verovatno i barona Trenka, koje su toliko zloupotrebljavali savremeni pozorišni komadi i romani…

— Bili umetničke tvorevine, gospođo, ništa drugo — odgovori grof. — Mislite li vi da se pravi znalac ustremljuje prostački i neposredno na određenu ličnost? Ne nikako. Znanje voli okolišne puteve, majstorske poteze, maštu, ako se tako može reći. Tako, na primer, taj prečasni opat Adelmonte o kome sam vam maločas govorio, vršio je u tom pravcu čudesne opite.

— Zbilja!

— Da, ja ću vam navesti samo jedan. On je imao veoma lep vrt pun povrća, cveća i voća. Između tog povrća on bi izabrao najbezopasnije od svih, na primer, jednu glavicu kupusa. Tri dana bi on zalivao taj kupus rastvorom arsenika; trećeg dana kupus bi se razboleo i požuteo, i to je bio trenutak kada ga je trebalo poseći. Svim drugim ljudima on je izgledao zreo i imao je i dalje svoj bezopasni izgled; jedino je opat Adelmonte znao da je otrovan. Tada bi odneo kupus kući, uzeo jednog zeca, jer je opat Adelmonte imao zbirku zečeva, mačaka i zamorčića, koja nije nimalo ustupala zbirci povrća, cveća i voća. Opat Adelmonte bi, dakle, uzeo jednog zeca i dao mu da pojede jedan list kupusa i zec bi uginuo. Koji je taj istražni sudija koji bi se usudio da tome nešto zameri, i koji je taj državni tužilac kome je ikad palo na pamet da podigne optužbu protiv gospodina Mažandija ili gospodina Flurensa zbog zečeva, zamorčića i mačaka koje su oni umorili? Nijedan. Eto, dakle, zec je uginuo, a sudske vlasti se zbog toga nisu uznemirile. Pošto je taj zec uginuo, opat Adelmonte naređuje svojoj kuvarici da mu izvadi utrobu i baca je na đubrište. Na tom đubrištu je jedna kokoška i ona kljuca tu utrobu, razboli se takođe i ugine sutradan. U trenutku kada se ona koprca u samrtnom ropcu, naiđe jedan kraguj (ima mnogo kraguja u Adelmontovom zavičaju), sjuri se na lešinu, odnese je na jednu stenu i ona mu posluži za ručak. Posle tri dana jadni kraguj, koji se posle toga obeda stalno oseća nelagodno, oseti kako mu se mutilo u glavi kad je bio navrh oblaka. On se skotrljava u bezdan i pada teško u vaš ribnjak. Štuka, jegulja i murinja su veoma proždrljive, vi to znate i one zagrizaju u kraguja. I eto, zamislite da vam sutradan iznesu na trpezu tu jegulju, tu štuku ili tu murinju, otrovane u četvrtom stepenu, onda će vaš gost biti otrovan u petom i umreće posle osam ili deset dana od bolova u utrobi, od mučenja u stomaku, od čira u donjem otvoru želuca. Izvršiće se sekcija, i lekari će reći: "Bolesnik je umro od tumora u jetri ili od tifusne groznice."

— Ali — reče gospođa pd Vilfora — svi ti pojedinačni događaji koje vi poznajete mogu da budu prekinuti najmanjom slučajnošću; kraguj može da ne naiđe kad treba, ili može da padne na sto koraka od ribnjaka.

— A, pa baš u tome leži sva veština; jer da bi neko bio znamenit hemičar na Istoku, treba da upravlja slučajem, a u tome se može uspeti.

Gospođa od Vilfora je zamišljeno slušala.

— Ali — reče ona — arsenik nikad ne iščezava, ma na koji način da se unese u organizam, on će se pronaći u čovečjem telu čim je ušao u dovoljnoj količini da zada smrt.

— Vrlo dobro! — uzviknu Monte Kristo. — Vrlo dobro! To isto sam ja kazao onome dobroćudnom Adelmontu. On je malo razmišljao, osmehnuo se, pa mi odgovorio jednom sicilijanskom poslovicom, koja je, čini mi se, isto tako i francuska: "Sinko, svet nije stvoren za jedan dan nego za sedam; navratite opet u nedelju." Naredne nedelje ja svratih opet k njemu. Umesto da zaliva svoj kupus arsenikom, on ga je zalivao rastvorom strihninske soli, strychnos colubrina, kako kažu naučnici. Ovoga puta kupus nije ni najmanje izgledao bolestan, zato zec nije nimalo zazirao od njega, i zato je zec posle pet minuta bio mrtav. Kokoška je jela zeca, pa je sutradan uginula. Tada smo mi izigravali kraguja, jer smo poneli kokošku i rasporili je. Ovoga puta su svi posebni simptomi bili iščezli, a ostali su samo opšti. Nikakvog naročitog znaka ni u jednom organu; teško oboljenje nervnog sistema, to je bilo sve, i trag navale krvi u mozak, i ništa više. Kokoška nije bila otrovana, ona je uginula od kapi. To je redak slučaj kod kokošaka, ja to znam dobro, ali veoma čest kod ljudi.

Gospođa od Vilfora je izgledala sve zamišljenija.

— Velika je sreća — reče ona — što takve materije mogu da priprave samo hemičari, jer bi zaista jedna polovina čovečanstva otrovala onu drugu.

— Hemičari ili osobe koje se bave hemijom — odgovori nemarno Monte Kristo.

— A zatim, — reče gospođa od Vilfora otržući se sama i naporno od svojih misli — ma koliko da je znalački pripremljen, zločin je uvek zločin, pa ako i promakne ljudskom istraživanju, on neće promaći božjem oku. Istočnjaci su veštiji nego mi u pitanjima savesti, pa su mudro ukinuli pakao.

— Eh, gospođo, takva savesnost mora prirodno da ponikne u jednoj poštenoj duši kao što je vaša, ali će nju uskoro iskoreniti razmišljanje. Slabost ljudskog uma uvek će biti kratko iskazana onim paradoksom Žan-Žak Rusoa koji vam je poznat: "Mandarin koga ubijaju na daljini od hiljada milja jednim pokretom prsta." Čovek provodi ceo svoj život radeći takve stvari, i njegov um se iscrpljuje maštajući o njima. Vi ćete naći vrlo malo ljudi koji će otići da grubo zabodu nož u srce svoga bližnjega, ali koji će mu dati, da bi ga uklonili sa lica zemlje, onu količinu arsenika o kojoj smo maločas govorili. To je zaista nastranost ili glupost. Da bi čovek dospeo dotle, potrebno je da mu se krv zagreje do četrdeset stepeni, da mu puls bije dvadeset otkucaja i da mu duša iziđe izvan svojih običnih granica. Ali ako biste, kao što se radi u filologiji, zamenili neku reč njenim ublaženim sinonimom, onda prosto vršite uklanjanje nečega nepotrebnog; jer umesto da izvršite jedno gnusno ubistvo, ako prosto na prosto uklonite sa svoga puta nekoga koji vam smeta, i to bez potresa, bez nasilja, bez onoga što prati bolove koji se pretvaraju u mučenje, i što žrtvu pretvara u mučenika, a od onoga koji izvršuje to delo u dželata u punom smislu reči; ako nema ni krvi, ni urlanja, ni previjanja od bolova, a naročito ako se delo ne izvrši na onako užasan trenutan način koji će vas lako odati, onda ćete lako izbeći da vas pogodi strogost ljudskih zakona, koji vam kažu: "Ne uznemiravaj ljudsku zajednicu!" Eto kako postupaju istočnjaci, te ozbiljne i hladnokrvne ličnosti koje ne vode mnogo računa o vremenu kad su u pitanju neke važnije mogućnosti.

— Ostaje još savest — reče gospođa od Vilfora uzbuđenim glasom i sa prigušenim uzdahom.

— Jeste, — reče Monte Kristo — jeste, srećom, ostaje savest, inače bi čovek bio veoma nesrećan. Posle svakog malo zamašnijeg dela, nas spasava savest, jer nam pruža bezbroj dobrih opravdanja, koje jedino mi sami prosuđujemo; i ti razlozi, ma koliko da su izvrsni da nam sačuvaju san, bili bi možda osrednji pred nekim sudom da nam sačuvaju život. Tako je, na primer, Ričardu III zacelo divno pomogla njegova savest pošto je uklonio sa sveta dva deteta Edvarda IV, jer je mogao da kaže sebi: "Ova dva deteta jednoga surovog i nasilničkog kralja, koja su nasledila poroke svoga oca, a koje sam samo ja umeo da zapazim u njihovim mladalačkim sklonostima, ta dva deteta su mi smetala da ostvarim sreću engleskog naroda, kome bi oni neminovno doneli nesreću." Tako je savest pomogla i ledi Magbet, koja je htela, ma šta o tome rekao Šekspir, da dâ presto ne svome mužu nego svome sinu. Ah, materinska ljubav je tako velika vrlina i tako moćan pokretač, da opravdava mnoge postupke. Zato bi ledi Magbet, posle Djukanove smrti, bila veoma nesrećna da joj nije bilo njene savesti.

Gospođa od Vilfora je žudno slušala ove strašne maksime i ove užasne paradokse koje je grof izgovorio sa onom bezazlenom ironijom koja mu je bila svojstvena.

Zatim, posle kratkog ćutanja, ona reče:

— Znate li vi, gospodine grofe, da vi umete veoma vešto ali i jezivo da dokazujete, i da vi gledate svet u dosta crnoj svetlosti! Jeste li vi posmatrali čovečanstvo kroz aparate za destilaciju i kroz retorte kad o njemu imate takvo mišljenje? Jer bili ste u pravu, vi ste veliki hemičar, i onaj čudotvorni lek koji ste dali mome sinu i koji ga je onako brzo povratio u život…

— O, nemojte imati toliko poverenje u njega, gospođo, — reče Monte Kristo — jer je jedna kap toga leka bila dovoljna da povrati u život to dete koje je umiralo, ali bi tri njegove kapi poterale krv u njegova pluća, tako da bi mu izazvale lupanje srca; šest bi mu presekle disanje i izazvale mnogo ozbiljniju nesvesticu nego što je bila ona u kojoj se nalazio; a deset kapi bi ga zgromile. Sećate li se, gospođo, kako sam ga žustro udaljio od onih bočica koje je on neoprezno hteo da dira?

— Znači da je to neki užasan otrov?

— Eh, bože moj, nije! Pre svega, treba da usvojimo da reč otrov ne postoji, pošto se u medicini upotrebljavaju i najjači otrovi, koji postaju, prema načinu kako se daju bolesniku, spasonosni lekovi.

— Pa šta je to onda bilo?

— To je bio jedan znalački sastavljen preparat moga prijatelja opata Adelmonta, kojim me je on naučio da se služim.

— O! — reče gospođa od Vilfora — to mora da je neki odličan lek protiv grčeva?

— Nenadmašan, gospođo, a vi ste to videli, — odgovori grof — i ja ga često upotrebljavam, razume se sa svom mogućnom obazrivošću — dodade on smejući se.

— Ja to ne verujem — odgovori istim tonom gospođa od Vilfora. — Što se tiče mene, ja sam toliko nervozna i toliko lako padam u nesvest, da bi mi bio potreban jedan lekar Adelmonto da izmisli za mene sredstvo za slobodno disanje i da mi odagna strahovanje da ću se jednog dana ugušiti i tako umreti. Međutim, kako se to teško može naći u Francuskoj, i kako taj vaš opat verovatno nije raspoložen da radi mene doputuje u Pariz, ja ću se i dalje držati lekova protiv grčeva gospodina Planša; a isto tako i metvica i Hofmanove kapljice imaju za mene veliku važnost. Evo, ove pastile naručujem da se naprave naročito za mene. One su dvostruke jačine.

Monte Kristo otvori kutijicu od kornjačine kore koju mu je pružila mlada žena i pomirisa te pastile kao ljubitelj dostojan da oceni taj preparat.

— Izvrsne su, — reče on — ali se moraju gutati, a onesvešćena osoba često ne može to da učini. Ja više volim onaj moj lek.

— Pa razume se da bih i ja više volela, naročito ceneći ga po njegovom dejstvu koje sam videla. Ali to je zacelo neka tajna, a ja nisam dovoljno nepristojna da bih vam ga zatražila.

— Ali ja, gospođo — reče Monte Kristo ustajući — ja sam dovoljno pristojan da vam ga ponudim.

— O, gospodine.

— Samo, setite se jedne stvari: da je u maloj dozi to lek, a u jakoj je otrov. Jedna kap povraća život, kao što ste videli; pet ili šest bi neminovno ubile, i to utoliko užasnije što kad se razblaže u čaši vina, one mu ni najmanje ne promene ukus. Ali neću dalje da govorim, gospođo, jer bi skoro izgledalo kao da vam dajem savete.

Šest i po sati tek što beše otkucalo, kad prijaviše jednu prijateljicu gospođe od Vilfora koja joj je došla na večeru.

— Da sam imala tu čast da se s vama vidim po treći ili četvrti put, gospodine grofe, umesto što vas vidim po drugi put — reče gospođa od Vilfora — i da imam tu čast da sam vaša prijateljica umesto što prosto imam čast da vam budem zahvalna, ja bih navaljivala da vas zadržim na večeri i ne bih dopustila da budem pobeđena vašim prvim odbijanjem.

— Najlepša vam hvala, gospođo, — odgovori Monte Kristo — ali i ja imam jednu obavezu koju ne mogu da prenebregnem. Obećao sam da ću odvesti u pozorište jednu grčku princezu, svoju prijateljicu, koja još nije videla Veliku operu i koja računa da je tamo odvedem.

— Idite, gospodine, ali ne zaboravite recept koji ste mi obećali.

— Kako bih to mogao učiniti, gospođo! To bi značilo da zaboravim ovaj sat razgovora što sam ga proveo pored vas, a to je nemogućno.

Monte Kristo se pokloni i iziđe.

Gospođa od Vilfora ostade zamišljena.

— Ovo je neobičan čovek, — reče ona — i sve mi se čini da mu je kršteno ime Adelmonte.

Što se tiče Monte Krista, rezultat je bio prevazišao njegovo očekivanje.

— Eto, — reče on odlazeći — ovo je dobra njiva. Uveren sam da seme koje se na nju baci neće propasti.

I sutradan, veran svome obećanju, on posla traženi recept.

15. ROBERT ĐAVO

Izgovor da treba da ide u operu bio je utoliko pogodniji što je te večeri bila svečanost u Kraljevskoj muzičkoj akademiji. Levaser, posle dužeg bolovanja, vraćao se na pozornicu u ulozi Bertrama, i kao i uvek, delo slavnog kompozitora u modi privuklo je najblistavije parisko društvo.

Morserf, kao i većina bogatih mladića, imao je svoje stalno sedište u parteru, a osim toga mogao je da zatraži jedno mesto u deset loža svojih poznanika, ne računajući mesto na koje je imao pravo u loži pomodaraca.

Šato-Reno je imao svoje stalno sedište pored njegovoga.

Bošan kao novinar, bio je kralj gledališne dvorane i imao je mesto svuda.

Te večeri je Lisjen Debrej imao na raspoloženju ložu svoga ministra, pa je ponudio grofu od Morserfa, koji je, posle Mercedesinog odbijanja, poslao ulaznicu za nju Danglaru, poručivši mu da će verovatno uveče doći da poseti baronicu i njenu kćer, ako dame budu izvolele da prime ložu koju im on nudi. Te dame nisu ni pomislile da odbiju. Nitko toliko ne priželjkuje besplatne lože koliko milioner.

Što še tiče Danglara, on je izjavio da mu njegova politička načela i njegov položaj narodnog poslanika iz opozicije ne dopuštaju da ide u ministrovu ložu. Usled toga je baronica napisala Lisjenu da dođe po nju, pošto ona ne može da ide u Operu sama sa Evgenijom.

Zaista, da su se te dve žene tamo pojavile same, to bi se zacelo smatralo za veoma nepristojno; ali kad gospođica Danglar ide u operu sa svojom majkom i ljubavnikom svoje majke, onda se tu nije imalo šta da zameri: treba primiti svet onakav kakav je.

Zavesa se diže, kao obično, pred skoro praznom dvoranom. I to je jedan običaj naše pariske mode, da se u pozorište stigne kad je predstava već počela. Usled toga, za vreme prvog čina, oni gledaoci koji su već ranije stigli ne gledaju i ne slušaju komad, već gledaju kako ulaze pridošli gledaoci, i ne čuju ništa drugo osim šum vrata i žagor.

— Gle! — reče odjednom Albert videći kako se otvara jedna bočna loža prema prvom redu. — Gle! Grofica Đ… !

— Koja je to grofica Đ… ? — zapita Šato-Reno.

— O, šta vi to govorite, barone! To vam pitanje neću oprostiti. Vi pitate ko je grofica Đ… ?

— Ah, zbilja, — reče Šato-Reno — nije li to ona divna Venecijanka?

— Tačno.

Tog trenutka grofica Đ… ugleda Alberta i izmenja s njim jedan pozdrav propraćen osmejkom.

— Vi je poznajete? — reče Šato-Reno.

— Da — odgovori Albert. — U Rimu me je Franc upoznao s njom.

— Hoćete li vi meni učiniti u Parizu istu uslugu koju je vama Franc učinio u Rimu?

— Vrlo rado.

— Pst! — povikaše gledaoci.

Dva mladića nastaviše razgovor, ne vodeći ni najmanje računa o želji koju je, izgleda, osećao parter da čuje muziku.

— Ona je bila na trkama na Marsovom polju — reče Šato-Reno.

— Danas?

— Da.

— Gle! Zbilja, danas su tamo bile trke. Jeste li se kladili?

— O, bednu sumicu, pedeset zlatnika.

— I ko je pobedio?

— Nautilus; ja sam se kladio na njega.

— Ali bile su tri trke?

— Da. Bila je nagrada Džokej-kluba, zlatan pehar. Dogodilo se čak i nešto neobično.

— Šta to?

— Ta ćutite! — uzviknuše gledaoci.

— Šta to? — ponovi Albert.

— Tu trku dobili su jedan konj i jedan jahač koje niko ne poznaje.

— Kako?

— Eh, bože moj, tako; niko nije bio obratio pažnju na jednog konja upisanog pod nazivom Vampa i jednog džokeja upisanog pod imenom Žob, kad smo odjednom videli kako izlazi jedan divan alat i jedan džokej veliki kao pesnica. Morali su da mu strpaju dvadeset funti olova u džepove, što ga nije sprečilo da stigne na cilj za tri konjske dužine ispred Arijela i Barbara, koji su trčali s njim.

— I nije se saznalo kome su pripadali konj i džokej?

— Ne.

— Rekoste da je taj konj bio upisan pod nazivom…

— Vampa.

— Onda — reče Albert — sam ja bolje obavešten nego vi; ja znam kome pripada.

— Tišina, zaboga! — povika po treći put parter.

Ovoga puta pobuna je bila tako velika da dva mladića uvideše, najzad, da se to publika njima obraća. Oni se okretoše za trenutak, tražeći po gomili sveta nekog čoveka koji bi primio na sebe odgovornost za ono što su oni smatrali za drskost; ali niko ne ponovi opomenu, oni se okretoše ka pozornici.

U tom trenutku otvori se ministrova loža i gospođa Danglar, njena kći i Lisjen Debrej zauzeše svoja mesta.

— A, a!— reče Šato-Reno. — Eno vaših poznanika, vikonte. Kog vraga gledate desno? Traže vas.

Albert se okrete, i njegove oči sukobiše se zaista sa očima baronice Danglar, koja mu mahnu svojom lepezom u znak pozdrava. Što se tiče gospođice Evgenije, njene krupne crne oči jedva su izvolele da se spuste do partera.

— Zaista, dragi moj, — reče Šato-Reno — ja nikako ne razumem, izuzev niže poreklo gospođice Danglar, a ja ne verujem da vam to zadaje veliku brigu, ja ne razumem, rekoh, izuzev to pitanje porekla, šta vi možete imati protiv gospođice Danglar. To je zaista veoma lepa osoba.

— Veoma lepa, zacelo, — reče Albert. — Ali ja vam priznajem da bih u pogledu lepote više voleo nešto nežnije, ljupkije, jednom rečju, ženstvenije.

— Eto kakvi su mladići — reče Šato-Reno, koji se kao čovek tridesetih godina našao prema Morserfu pomalo očinski — oni nikad nisu zadovoljni. Kako, dragi moj! Našli su vam verenicu sazdanu poput Dijane, boginje lova, a vi niste zadovoljni!

— E, baš u tome i jeste stvar. Ja bih više voleo nešto poput Miloske Venere ili Venere iz Kapue. Ova Dijana, boginja lova, uvek među svojim nimfama, pomalo me plaši: bojim se da ne postupa sa mnom kao s Akteonom.

I zaista jedan pogled bačen na tu devojku mogao je skoro da objasni osećanje koje je Morserf priznao. Gospođica Danglar je bila lepa, ali je, kao što je Albert rekao, ta lepota bila pomalo stroga: kosa joj je imala lepu crnu boju, ali se u njenim prirodnim talasima zapažala izvesna opasnost prema ruci koja je htela da joj nametne svoju volju; njene oči, crne kao i njena kosa, natkriljene divnim obrvama, koje su imale samo jednu manu, a to je da su se ponekad mrštile, odlikovale su se izvesnim izrazom čvrstine, koji su čudile kod jedne žene; nos joj je imao iste srazmere kakve bi vajar dao Junoninom nosu; jedino su joj usta bila odveć velika, ali su joj zubi bili lepi i njih su još više isticale usne, čije je odveć jako crvenilo odudaralo od bledila njenog lica; najzad, jedan crn mladež pri kraju usana, veći nego što su obično te ćudi prirode, davao je naposletku tome liku onaj odlučni izraz koji je donekle plašio Morserfa.

Uostalom, sve ostalo na Evgeniji bilo je u skladu sa njenim licem, koje smo pokušali da opišemo. Ona je bila, kao što je rekao Šato-Reno, Dijana, boginja lova, ali sa nečim još čvršćim i snažnijim u svojoj lepoti.

Što se tiče vaspitanja koje je dobila, ako je imalo nešto da mu se zameri, bilo je to što je, kao i izvesne crte njenog lika, i ono izgledalo kao da pripada suprotnom polu. I zaista, ona je govorila nekoliko jezika, crtala je lako, pisala pesme i komponovala muzička dela. Naročito je bila strasno odana ovoj poslednjoj umetnosti, koju je izučavala sa jednom svojom prijateljicom iz pansiona, devojkom koja nije bila bogata, ali je imala sve što je potrebno da postane odlična pevačica. Pričalo se da se o njoj stara jedan čuveni kompozitor i da ju je proučavao u nadi da će joj jednog dana njen glas doneti bogatstvo.

Zbog te mogućnosti da gospođica Lujza od Armilija — to je bilo ime mlade umetnice — stupi jednoga dana u pozorište, gospođica Danglar, iako ju je primila u svoj dom, nije se javno pokazivala s njom. Uostalom, iako u bankarevoj kući Lujza nije imala samostalan položaj kao prijateljica, ona je imala viši položaj nego obične nastavnice.

Na nekoliko trenutaka posle ulaska gospođe Danglar u ložu, zavesa se spusti, te zahvaljujući dugim pauzama između činova, koje su omogućavale da se gledaoci šetaju po predvorju ili da prave posete od pola sata, parter se beše skoro ispraznio.

Morserf i Šato-Reno izađoše među prvima. Jednog trenutka gospođa Danglar pomisli da se Albert žuri zato da bi došao da je pozdravi, te se nagnu ka uvu svoje kćeri da je obavesti o poseti, ali ova samo zavrte glavom osmehujući se; a istovremeno, kao da je hteo da dokaže koliko je Evgenijino odricanje bilo opravdano, Morserf se pojavi u jednoj bočnoj loži naspram prvoga reda. To je bila loža grofice Đ…

— A, evo vas, gospodine putniče — reče ona pružajući mu ruku vrlo srdačno kao starom poznaniku. — Vrlo je ljubazno od vas što ste me poznali i što ste mi ukazali počast da najpre mene posetite.

— Verujte, gospođo, — odgovori Albert — da sam samo znao da ste došli u Pariz i da sam saznao vašu adresu, ja ne bih toliko čekao. Ali izvolite mi dopustiti da vam predstavim gospodina barona od Šato-Renoa, svog prijatelja, jednog od retkih plemića koji su još ostali u Francuskoj i od koga sam maločas saznao da ste bili na trkama na Marsovom polju.

Šato-Reno se pokloni.

— Ah, vi ste bili na trkama, gospodine? — reče živo grofica.

— Da, gospođo.

— E, onda — nastavi živahno grofica Đ… — možete li mi reći čiji je bio konj koji je dobio nagradu Džokej-kluba?

— Ne, gospođo — reče Šato-Reno. — I ja sam maločas postavio isto pitanje Albertu.

— Je li vam mnogo stalo do toga, gospođo grofice? — zapita Albert.

— Do čega?

— Da saznate ko je sopstvenik onoga konja.

— Beskrajno. Zamislite… Ali, da ne znate slučajno ko je taj, vikonte?

— Gospođo, hteli ste nešto da ispričate; kazali ste: "Zamislite… "

— E, pa dobro. Zamislite da su onaj divni alatasti konj i onaj lepi mali džokej, čim sam ih ugledala, pobudili u meni živu simpatiju, te sam i jednom i drugom poželela uspeh, baš kao da sam se kladila na njih u polovinu svoga imanja. Zato sam, kad sam ih videla da stižu na cilj za tri konjske dužine ispred ostalih trkača, bila toliko radosna da sam počela da tapšem rukama kao luda. Zamislite koliko sam se iznenadila kada sam, vrativši se kući, susrela na svojim stepenicama malog ružičastog džokeja! Pomislila sam da taj pobedilac sa trke stanuje slučajno u istoj kući u kojoj i ja, kad, otvorivši vrata svoga salona, prva stvar koju ugledah bio je onaj zlatni pehar koji je predstavljao nagradu što su dobili onaj nepoznati konj i nepoznati džokej. U peharu je bila hartijica na kojoj su bile ispisane ove reči: "Grofici Đ… , lord Rutven".

— Sasvim tačno — reče Morserf.

— Kako, sasvim tačno? Šta hoćete da kažete?

— Hoću da kažem da je to lord Rutven lično.

— Koji lord Rutven?

— Onaj naš vampir, onaj iz pozorišta Argentina.

— Zbilja! — uzviknu grofica. — Znači da je on ovde!

— Sasvim tačno.

— I vi se viđate s njim? Vi ga primate? Vi odlazite k njemu?

— On je moj prisan prijatelj i gospodin od Šato-Renoa je i sam imao čast da se s njim upozna.

— Po čemu mislite da je on dobio trku?

— Po tome što je njegov konj upisan pod nazivom Vampa.

— Pa šta s tim?

— Kako, zar se ne sećate kako se zvao onaj čuveni razbojnik koji me je bio zarobio?

— Ah, zbilja!

— I iz čijih ruku me je grof na čudesan način izvukao?

— Sećam se.

— On se zvao Vampa. Eto vidite da je to on.

— Ali zašto je baš meni poslao onaj pehar?

— Pre svega, gospođo grofice, zato što sam mu ja mnogo govorio o vama, što mi možete verovati; a zatim i stoga što je bio sav radostan što ponovo vidi jednu svoju zemljakinju, i srećan što se ta zemljakinja interesuje za njega.

— Nadam se da mu niste nikad ispričali sve one ludosti koje smo kazali o njemu!

— Bogme, ne bih se mogao zakleti; a taj način da vam pokloni onaj pehar pod imenom lord Rutvena…

— Pa to je užasno! On će me smrtno mrzeti.

— Zar on postupa kao neprijatelj ?

— Ne, to priznajem.

— No, pa eto!

— Znači on je u Parizu?

— Jeste.

— I kakvo je interesovanje izazvao?

— Pa — reče Albert — govorilo se o njemu nedelju dana, a zatim je došlo krunisanje engleske kraljice i krađa dijamanata gospođice Mars, te se posle toga govorilo samo o tome.

— Dragi moj, — reče Šato-Reno — vidi se da je grof vaš prijatelj, te tako i govorite o njemu. Ne verujte u to što vam kaže Albert, gospođo grofice, jer se u Parizu priča samo o grofu od Monte Krista. On je najpre poslao gospođi Danglar konje od trideset hiljada franaka; zatim je spasao život gospođi od Vilfora; a posle toga dobio trku Džokej-kluba, kako izgleda. Ja, naprotiv, tvrdim, pa ma šta govorio Morserf, da se u ovom trenutku još govori o grofu, i da će se čak govoriti samo o njemu i kroz mesec dana ako bude hteo i dalje da se ponaša nastrano, što, uostalom, izgleda da je njegov uobičajeni način života.

— Moguće — reče Morserf. — Međutim, ko je to zakupio ložu ruskog ambasadora?

— Koju? — zapita grofica.

— Međustubnu u prvom redu; izgleda mi da je potpuno obnovljena.

— Zaista — reče Šato-Reno. — Je li bilo koga tamo za vreme prvog čina?

— Gde?

— U toj loži.

— Nije, — odgovori grofica — ja nisam videla nikoga. Znači, — nastavi ona vraćajući se na pređašnji razgovor — vi mislite da je vaš grof od Monte Krista dobio nagradu?

— Uveren sam u to.

— I da mi je on poslao onaj pehar?

— Bez svake sumnje.

— Ali ja ga ne poznajem — reče grofica — i sve bih želela da mu ga vratim.

— O, ne činite to nikako; on bi vam poslao neki drugi, izrezan od safira ili rubina. Tako on postupa. Šta ćete, treba ga uzeti onakvog kakav jeste.

U tom trenutku začu se zvonce koje je objavljivalo da će uskoro početi drugi čin. Albert ustade da se vrati na svoje mesto.

— Hoću li vas još videti? — zapita grofica.

— Za vreme pauza između činova, ako dopustite, doći ću da se obavestim da li vam mogu biti od kakve koristi u Parizu.

— Gospodo, — reče grofica — svake subote uveče, u ulici Rivoli 22, ja primam svoje prijatelje. Sada ste obavešteni.

Oba mladića se pokloniše i iziđoše.

Ulazeći u dvoranu, oni videše kako gledaoci u parteru stoje i gledaju netremice u jednu jedinu tačku u dvorani, njihovi pogledi pođoše za pogledima ostalih i zaustaviše se na nekadašnjoj loži ruskog ambasadora. Jedan čovek od trideset i pet do četrdeset godina tek što beše ušao u nju sa jednom ženom obučenom u narodnu nošnju. Žena je bila izvanredno lepa, a kostim toliko raskošan da su se, kao što rekosmo, sve oči smesta okrenule k njoj.

— Eh, — reče Albert — pa to je Monte Kristo s njegovom Grkinjom.

Zaista, to su bili grof i Hajdeja.

Posle jednog trenutka, ta mlada žena je bila predmet pažnje ne samo partera nego i čitave dvorane. Žene su se naginjale izvan lože da vide kako se pod svetlošću lustera blista taj vodopad od dijamanata.

Drugi čin proteče usred onog potmulog žagora koji u velikim skupovima označava veliki događaj. Nikom i ne pade na pamet da ućutkuje ostale. Ta žena, tako mlada i tako lepa, tako blistava bila je najzanimljiviji prizor koji se mogao videti.

Ovoga puta jedan znak gospođe Danglar pokaza jasno Albertu da želi da je on poseti za vreme naredne pauze.

Morserf je bio isuviše lepo vaspitan da bi pustio da ga neko čeka kad mu je jasno pokazano da ga očekuju. Čim se taj čin završio, on pohita u ložu do pozornice.

On se pokloni dvema damama, pa pruži ruku Debreju. Baronica ga dočeka sa jednim divnim osmejkom, a Evgenija sa svojom svakidašnjom hladnoćom.

— Tako mi boga, dragi moj, — reče Debrej — vi imate pred sobom čoveka koji je u krajnjoj neprilici i koji vas doziva u pomoć da ga smenite sa dužnosti. Gospođa me zatrpava pitanjima o grofu i zahteva da znam odakle je on, otkuda je došao, kuda ide. Bogme, ja nisam Kaljostro, pa da bih se izvukao iz neprilike, rekao sam: "O svemu tome pitajte Morserfa; on poznaje svog Monte Krista uprste". I onda vam je dat znak.

— Zar nije neverovatno — reče baronica — da neko ima pola miliona tajnih fondova na raspolaganju, a da nije bolje obavešten o tome?

— Gospođo, — reče Lisjen — molim vas da verujete da kad bih imao pola miliona na raspolaganju, ja bih ga upotrebio za nešto drugo, a ne da prikupljam obaveštenja o gospodinu od Monte Krista, koji u mojim očima nema druge zasluge osim što je dvaput bogatiji od nekog naboba. Ali ja sam prepustio reč svome prijatelju Morserfu. Sporazumejte se s njim, jer se to mene više ne tiče.

— Jedan nabob mi zacelo ne bi poslao par konja od trideset hiljada franaka, sa četiri dijamanta na ušima, svaki od po pet hiljada franaka.

— Oh, dijamanti, — reče smejući se Morserf — to je njegova manija. Ja mislim da ih on, — poput Potemkina, ima uvek u džepovima, i da ih seje po svom putu kao što je Palčić sejao kamičke.

— Mora biti da je pronašao neki majdan — reče gospođa Danglar. — Vi znate da on ima neograničen kredit u baronovoj banci?

— Ne, nisam to znao, — odgovori Albert — ali mora da je tako.

— I da je kazao gospodinu Danglaru da namerava da ostane godinu dana u Parizu i da tu potroši šest miliona?

— To je persijski šah koji putuje inkognito.

— A jeste li zapazili, gospodine Lisjene, — reče Evgenija — koliko je ona žena lepa?

— Zaista, gospođice, ja ne znam da bi iko osim vas bio toliko pravičan prema osobama vašeg pola.

Lisjen prinese oku svoj lornjon.

— Divna je! — reče on.

— A da li gospodin od Morserfa zna ko je ta žena?

— Gospođice, — reče Albert odgovarajući na to skoro neposredno pitanje — ja otprilike znam i to, kao i sve ostalo što se tiče te tajanstvene ličnosti o kojoj govorimo. Ta žena je Grkinja.

— To je lako videti po njenom odelu, vi ste mi sad kazali samo ono što čitava dvorana već zna isto kao i mi.

— Žao mi je — reče Morserf — što sam takav neznalački čičeron, ali moram priznati da se sve moje znanje svodi na to. Znam osim toga da se bavi muzikom, jer sam jednoga dana, kad sam ručao kod grofa, čuo zvuke gusala, koji su zacelo mogli dolaziti samo od nje.

— Znači da taj vaš grof prima posete? — zapita gospođa Danglar.

— I to na veličanstven način, kunem vam se.

— Moram naterati Danglara da mu priredi neku večeru ili bal, da bi nam ih on uzvratio.

— Kako, zar biste išli u njegov stan! — reče Debrej smejući se.

— Zašto da ne? Sa svojim mužem.

— Ali on je neoženjen, taj tajanstveni grof.

— Vidite i sami da nije tako — reče smejući se sad baronica i pokazujući na lepu Grkinju.

— Ta žena je robinja, kako nam je on sam rekao, sećate li se, Morserfe, kad smo bili kod vas na ručku?

— Priznajem, dragi Lisjene, — reče baronica — da ona mnogo pre liči na neku princezu.

— Iz Hiljadu i jedne noći.

— Ne kažem baš iz Hiljadu i jedne noći; ali po čemu se poznaju princeze, dragi moj? Po dijamantima, a ona je prekrivena njima.

— Ona ih čak ima suviše — reče Evgenija. — Bila bi lepša bez toga, jer bi se video vrat i doručja, koji su divnog oblika.

— Oh, ti umetnice! Eto, — reče gospođa Danglar — vidite li kako se oduševljava?

— Ja volim sve što je lepo — reče Evgenija.

— A šta onda kažete o grofu? — reče Debrej. — Čini mi se da i on ne izgleda rđavo.

— Grof, — reče Evgenija, kao da još nije ni pomislila da ga pogleda — grof je vrlo bled.

— Baš u tom bledilu se i krije tajna koju tražimo — reče Morserf. — Grofica Đ… smatra, kao što znate, da je on vampir.

— Znači da se grofica Đ… vratila? — zapita baronica.

— U onoj bočnoj loži, — reče Evgenija — skoro naspram nas, majko; ona žena sa onom divnom plavom kosom, to je ona.

— Ah, da — reče gospođa Danglar. — Znate li šta bi trebalo da uradite, Morserfe?

— Naredite, gospođo.

— Trebalo bi da odete u posetu vašem grofu od Monte Krista i da nam ga dovedete.

— A zašto? — reče Evgenija.

— Pa zato da bismo razgovarali s njim. Zar nisi radoznala da ga vidiš?

— Ni najmanje.

— Čudno dete! — promrmlja baronica.

— O! — reče Morserf, — on će verovatno i sam doći. Eno, video vas je, gospođo, i pozdravlja vas.

Baronica uzvrati grofu pozdrav, propraćen jednim veoma ljubaznim osmejkom.

— Dobro, — reče Morserf — žrtvovaću se; ostavljam vas i idem da vidim da li ima načina da se s njim razgovara.

— Idite u njegovu ložu; to je sasvim prosto.

— Ali ja nisam predstavljen.

— Kome?

— Lepoj Grkinji.

— Pa vi kažete da je ona robinja.

— Jeste, ali vi tvrdite da je ona princeza… Ne. Ja se nadam da kad me bude video da izlazim odavde, da će i on izaći.

— Moguće. Idite!

— Idem.

Morserf se pokloni i iziđe. I zaista, u trenutku kad je prolazio pored grofove lože, vrata se otvoriše. Grof reče nekoliko reči na arapskom jeziku Aliji, koji je stojao u hodniku, pa uze Morserfa pod ruku.

Alija zatvori vrata i stade ispred njih; u hodniku se svet okupljao oko Nubijca.

— Zbilja, — reče Monte Kristo — vaš Pariz je čudna varoš, a vaši Parižani neobičan svet. Pomislio bi čovek da sad prvi put vide jednog Nubijca. Pogledajte ih kako se tiskaju oko onog jadnog Alije, koji ne zna šta sve to znači. Ja vam jamčim za jedno, na primer, a to je: da jedan Parižanin može da ode u Tunis, u Carigrad, u Bagdad ili u Kairo, a svet se neće okupiti oko njega.

— To je stoga što su vaši istočnjaci pametni ljudi, te gledaju samo ono što zaslužuje da se vidi. Ali verujte mi, Alija uživa tu popularnost samo zato što pripada vama, i što ste u ovom trenutku vi čovek koji je u modi.

— Zbilja? A kome imam da zahvalim za tu omiljenost?

— Eh, pa samo sebi. Vi poklanjate zaprege koje vrede hiljadu zlatnika; vi spasavate život ženama državnih tužilaca; vi učestvujete u trkama pod imenom majora Braka, sa čistokrvnim konjima i džokejima velikim koliko majmunčići; najzad, vi dobivate zlatne pehare, pa ih šaljete lepim ženama.

— A ko vam je dođavola ispričao sve te besmislice?

— Eh, pa prvo gospođa Danglar, koja umire od želje da vas vidi u svojoj loži, ili bolje reći da vas drugi tamo vide; drugo Bošanove novine; i treće, moja sopstvena mašta. Zašto nazivate svoga konja Vampa ako želite da ostanete nepoznati?

— A! Istina je! — reče grof. — To je bila neopreznost. Ali recite, zar grof od Morserfa ne dolazi ponekad u operu? Tražio sam ga pogledom i nisam ga nigde ugledao.

— Doći će večeras.

— Gde će biti?

— U baroničinoj loži, mislim.

— Ona divna osoba što je s njom, to je njena kći?

— Jeste.

— Onda vam čestitam.

Morserf se osmehnu.

— Govorićemo o tome kasnije i podrobnije — reče on. — šta kažete o muzici?

— O kojoj muzici?

— Pa o ovoj što ste je maločas čuli.

— Kažem da je to vrlo lepa muzika kad se tiče muzike koju je komponovao neki čovek i kad je pevaju dvonožne ptice bez perja, kako je govorio pokojni Diogen.

— A, tako dakle! Ali, dragi moj grofe, rekao bi čovek da vi možete, kad vam padne na pamet, da slušate sedam rajskih horova?

— Pa tako nešto. Kad zaželim da slušam divnu muziku, vikonte, muziku kakvu nikada smrtno uvo nije čulo, ja spavam.

— E, pa onda vam je ovde ne može biti bolje. Spavajte, dragi grofe, spavajte, opera i nije izmišljena radi čega drugog.

— Ne, zbilja, vaš orkestar pravi suviše buke. Da bih spavao snom o kome vam govorim, potreban mi je mir i tišina, a osim toga i izvestan preparat…

— A, onaj čuveni hašiš?

— Tačno, vikonte. Kad budete hteli da slušate muziku, dođite da večerate sa mnom.

— Pa ja sam je već čuo kad sam bio došao na ručak — reče Morserf.

— U Rimu?

— Da.

— A, to su bile Hajdejine gusle. Jeste, jadna izgnanica se ponekad zabavlja svirajući mi melodije iz svoga zavičaja.

Morserf nije više zapitkivao, a i grof je zaćutao.

U tom trenutku odjeknu zvonce.

— Izvinite me — reče grof polazeći natrag ka svojoj loži.

— Kako da ne!

— Odnesite mnogo pozdrava grofici Đ… od njenog vampira.

— A baronici?

— Recite joj da ću imati čast, ako dopusti, da dođem da joj izrazim svoje poštovanje večeras.

Treći čin otpoče. Za vreme trećeg čina grof od Morserfa, kao što je bio obećao, dođe gospođi Danglar.

Grof nije bio od onih ljudi koji izazivaju uzbunu kad se pojave u nekoj dvorani; zato niko i ne zapazi njegov dolazak, osim onih u čiju ložu je ušao da zauzme jedno mesto.

Monte Kristo ga ipak ugleda i lak osmeh prelete mu preko usana.

Što se tiče Hajdeje, ona nije videla ništa dokle god je zavesa bila dignuta; kao i sve primitivne prirode, i ona je obožavala sve što očarava sluh i vid.

Treći čin proteče kao i obično; gospođice Noble, Julija i Leru izvedoše svoje poskoke kao uvek; kneza Grenade izazvao je na dvoboj Robert-Mario; naposletku onaj veličanstveni kralj, koga znate, obiđe dvoranu da bi pokazao svoj kadifeni plašt, držeći za ruku svoju kćer. Posle toga zavesa pade, i gledalište se odmah preruči u predvorje i u hodnike.

Grof iziđe iz svoje lože, i trenutak kasnije pojavi se u loži baronice Danglar.

Baronica se nije mogla uzdržati da ne uzvikne iznenađeno i pomalo radosno.

— Ah, ta uđite, gospodine grofe, — uzviknu ona — jer sam zaista žurila da svoje umesno priznanje pridružim pismenoj zahvalnosti koju sam vam već odala.

— O, gospođo, — reče grof — zar se još sećate te bedne sitnice? Ja sam to već zaboravio.

— Jeste, ali ono što se ne može zaboraviti, gospodine grofe, to je da ste sutradan spasli moju dobru prijateljicu, gospođu od Vilfora, iz opasnosti u koju su je doveli ti isti konji.

— Ni ovoga puta, gospođo, ne zaslužujem vašu zahvalnost. Alija, moj Nubijac, imao je sreću da učini gospođi od Vilfora tu vanrednu uslugu.

— A da li je Alija — reče grof od Morserfa — spasao i moga sina od rimskih razbojnika?

— Nije, gospodine grofe, — reče Monte Kristo stežući ruku koju mu je general pružio — nije. Ovoga puta uzimam zahvalnost na svoj račun; ah, vi ste mi je već iskazali, ja sam je već primio, i zaista mene je stid što vidim da ste opet toliko zahvalni. Učinite mi tu čast, molim vas, gospođo baronice, da me predstavite gospođici kćerki.

— O, vi ste već predstavljeni, bar po imenu; jer već nekoliko dana govoriino samo o vama. Evgenija, — nastavi baronica okrećući se ka svojoj kćeri — gospodin grof od Monte Krista.

Grof se pokloni, a gospođica Danglar lako klimnu glavom.

— Vi ste ovde s jednom divnom osobom, gospodine grofe. Je li to vaša kći?

— Ne, gospođice, — reče Monte Kristo začuđen tom krajnjom bezazlenošću ili tim čudnim samopouzdanjem — to je jedna Grkinja kojoj sam ja tutor.

— I koja se zove?…

— Hajdeja — odgovori Monte Kristo.

— Grkinja! — promrmlja grof od Morserfa.

— Da, grofe, — reče gospođa Danglar. — I recite mi da li ste ikada videli na dvoru Ali-Tebelina, kome ste onako slavno služili, ovako divnu narodnu nošnju kakvu sad imamo pred očima.

— Gle, — reče Monte Kristo — vi ste služili u Janjini, gospodine grofe?

— Bio sam general-inspektor pašinih trupa, — odgovori Morserf — i moj mali imetak, ja to ne krijem, potiče od velikodušnih darova toga slavnog albanskog vođa.

— Ta pogledajte samo! — navaljivala je gospođa Danglar.

— Kuda to? — promuca Morserf.

— Eno onamo! — reče Monte Kristo.

Pa obgrlivši grofa rukom, naže se zajedno s njim izvan lože.

U tom trenutku Hajdeja, koja je očima tražila grofa, ugleda njegovo belo lice pored lica Morserfa, koga je on držao zagrljenog.

Taj prizor proizvede na devojku isto dejstvo kao Meduzina glava. Ona se naže unapred kao da hoće da ih obojicu proguta pogledom, pa skoro odmah zatim ustuknu pustivši jedan lak uzvik, no koji ipak čuše osobe što su joj bile najbliže i Alija, koji odmah otvori vrata.

— Gle, — reče Evgenija — šta se to dogodilo vašoj štićenici, gospodine grofe? Reklo bi se do joj je pozlilo.

—Zaista, — reče grof — ali ne bojte se, gospođice. Hajdeja je vrlo nervozna, pa je stoga vrlo osetljiva na mirise: neki miris koji ona ne podnosi dovoljan je da se od njega onesvesti. Ali — dodade grof izvlačeći jednu bočicu iz džepa — ja imam ovde lek za to.

Pa pošto pozdravi baronicu i njenu kćer jednim jedinim i istim poklonom, on se poslednji put rukova sa grofom i Debrejom i iziđe iz lože gospođe Danglar.

Kad ponovo uđe u svoju, Hajdeja je još bila veoma bleda; i tek što se on pojavi, ona ga zgrabi za ruku.

Monte Kristo spazi da su devojčine ruke istovremeno i vlažne i ledene.

— S kim si ono tamo razgovarao, gospodaru? — zapita devojka.

— Pa sa grofom od Morserfa, — odgovori Monte Kristo — koji je bio u službi tvoga slavnoga oca, i koji priznaje da njemu ima da zahvali za svoje bogatstvo.

— Ah, bednik! — uzviknu Hajdeja. — On ga je prodao Turcima; i to bogatstvo je nagrada za njegovo izdajstvo. Zar ti nisi to znao dragi moj gospodaru?

— Ja sam, istina, već načuo o tome u Epiru, — reče Monte Kristo — ali mi nisu poznate nikakve pojedinosti o tome. Hajdemo, kćeri moja, ti ćeš mi ih dati; to mora da je zanimljivo.

— Oh, da! Hajdemo, hajdemo! Čini mi se da bih umrla kad bih duže ostala pred tim čovekom.

I Hajdeja ustade naglo, uvi se u svoj burnus od belog kašmira izvezenog biserom i koralom, pa iziđe žurno u trenutku kada se zavesa dizala.

— Eto sad kažite da li taj čovek išta čini kao ostali ljudi! — reče grofica Đ… Albertu, koji se bio vratio njoj.

— On sluša pobožno treći čin Roberta, a odlazi kad treba da počne četvrti.

16. SKAKANJE I PADANJE CENA

Nekoliko dana posle ovog susreta, Albert od Morserfa dođe da poseti grofa Monte Krista u njegovom domu na Jelisejskim poljima, koji je već bio dobio onaj izgled dvorca koji je grof, zahvaljujući svome ogromnom bogatstvu, davao svojim prebivalištima, pa čak i najprivremenijim.

On je došao da mu ponovi zahvaljivanje gospođe Danglar, koje mu je već ranije donelo jedno pismo sa potpisom baronice Danglar, rođene Hermine od Servjea.

Sa Albertom je došao i Lisjen Debrej, koji dodade rečima svoga prijatelja nekoliko pozdrava, koji istina nisu bili zvanični, ali je grof, zahvaljujući svojoj oštroumnosti, mogao lako da nasluti od koga potiču.

Učini mu se čak da je Lisjen došao da ga poseti podstaknut dvostrukom radoznalošću, i da polovina te radoznalosti potiče iz ulice Šose-Danten. I zaista, on je mogao pretpostaviti, bez bojazni da će se prevariti, da je gospođa Danglar, pošto nije mogla svojim očima da vidi kako izgleda stan jednog čoveka koji je poklanjao konje od trideset hiljada franaka i koji je išao u Operu s jednom grčkom robinjom okićenom dijamantima u vrednosti od milion franaka, stavila u dužnost očima koje su obično gledale umesto nje da je obaveste o unutrašnjem izgledu toga stana.

Ali se na grofu nije moglo videti da naslućuje ma i najmanju vezu između Lisjenove posete i baroničine radoznalosti.

— Vi ste skoro u neprekidnim odnosima sa baronom Danglarom? — zapita on Alberta od Morserfa.

— Pa da gospodine grofe, sećate se šta sam vam rekao.

— To dakle još važi?

— Više nego ikad — reče Lisjen. — Ta je stvar potpuno uređena.

I Lisjen, smatrajući jamačno da mu ta rečenica, ubačena u razgovor, daje pravo da više učestvuje u njemu, stavi na oko svoj lornjon od kornjačine kore, pa držeći zubima zlatnu jabuku svoga tankog štapa, poče da obilazi sobu zagledajući oružje i slike.

— Gle! — reče Monte Kristo — kad sam čuo šta ste mi ono rekli, nisam verovao u tako brzu odluku.

— Šta ćete! Događaji se razvijaju neosetno; dok mi ne mislimo na njih, oni misle na nas, i kad se čovek osvrne, začudi se koliki su put prešli. Moj otac i gospodin Danglar služili su zajedno u Španiji, moj otac u vojsci, a gospodin Danglar kao nabavljač hrane za vojsku. Tamo su moj otac, koji je osiromašio usled revolucije, i gospodin Danglar, koji nikad nije ni imao očevine, započeli svoje napredovanje, i to moj otac u politici i vojsci, u čemu je postigao lep uspeh, a gospodin Danglar u politici i bankarstvu, i postigao sjajne rezultate.

— Jeste, zbilja, — reče Monte Kristo — čini mi se da mi je gospodin Danglar, za vreme posete koju sam mu učinio, govorio o tome. A — nastavi on bacivši i jedan pogled na Lisjena, koji je prelistavao nekakav album — lepa je gospođica Evgenija? Čini mi se, ako se sećam, da se zove Evgenija.

— Vrlo lepa, ili, bolje reći, vrlo lepa stasa, — odgovori Albert — ali ja ne cenim tu vrstu lepote. Ja sam nedostojan!

— Vi govorite o tome kao da ste već njen muž!

— O, — reče Albert osvrćući se sad on da vidi šta radi Lisjen.

— Znate li vi — reče Monte Kristo tišim glasom — da mi ne izgledate oduševljeni za taj brak!

— Gospođica Danglar je suviše bogata za mene, — reče Morserf — a to me plaši.

— Eh, — reče Monte Kristo — i to mi je neki razlog! Zar niste i vi bogati?

— Moj otac ima oko pedeset hiljada franaka rente, i daće mi možda deset ili dvanaest kad se budem oženio.

— Istina je da je to skromno, — reče grof — a naročito u Parizu. Ali nije sva sreća u bogatstvu, a ipak nešto znači ugledno ime i visok društveni položaj. Vaše ime je slavno, vaš položaj je sjajan, a osim toga, grof od Morserfa je vojnik, a prijatno je videti kako se venčava Bajarovo poštenje sa Digeklenovim siromaštvom; jer je nesebičnost najlepši zrak kojim može da odbleskuje plemićki mač. Ja, baš na protiv, nalazim da je ta bračna veza savršeno dolična, jer će vas gospođica Danglar obogatiti, a vi nju oplemeniti.

Albert zavrte glavu i ostade zamišljen.

— Ima tu još nešto — reče on.

— Priznajem — nastavi Monte Kristo — da teško mogu da shvatim tu netrpeljivost prema jednoj bogatoj i lepoj devojci.

— O, bože moj, — reče Morserf — ta netrpeljivost, ako i postoji, ne potiče samo od mene.

— Nego od koga? Jer ste mi kazali da vaš otac želi taj brak.

— Od moje majke, a moja majka ima oprezan i pouzdan pogled. E! vidite, ona se ne raduje tome braku, jer ona okrivljuje za nešto Danglarove.

— O, — reče grof malo usamljenim glasom — to je razumljivo. Gospođa grofica od Morserfa, koja je oličenje otmenosti, aristokracije i finoće, usteže se malo da dodirne prostačku ruku, debelu i grubu, i to je prirodno.

— Ne znam da li je baš tako, — reče Albert — ali znam da mi izgleda da kad bi se taj brak ostvario, to bi je unesrećilo. Već je trebalo da se održi sastanak na kome bi se govorilo o tom pitanju, ali je mene toliko bolela glava…

— Istinski? — reče grof osmehujući se .

— Oh, sasvim istinski, verovatno od straha, tako da je sastanak odložen za dva meseca. Nema nikakva razloga da se žuri, razumete; ja još nemam dvadeset i jednu godinu, a Evgenija ima tek sedamnaest, ali ova dva meseca ističu naredne nedelje. Moraće da se održi reč. Vi ne možete ni zamisliti, dragi grofe, koliko sam u nedoumici… Ah, kako ste srećni što ste slobodni!

— Eh, pa budite slobodni i vi. Ko vam to brani pitam vas.

— O, bilo bi to preveliko razočaranje za moga oca kada se ne bih oženio gospođicom Danglar.

— Onda se oženite njom — reče grof slegnuvši ramenima na nekakav čudan način.

— Jeste, — reče Morserf — ali za moju majku to ne bi bilo razočaranje, nego bol.

— Onda se nemojte njome oženiti — reče grof.

— Videću, pokušaću, vi ćete me posavetovati, zar ne? I, ako vam bude moguće, izvući ćete me iz neprilike. Oh, da ne bih zadao bol svojoj predobroj majci, gotov sam da se zavadim i sa grofom, čini mi se.

Monte Kristo se okrete. Izgledao je uzbuđen.

— E! — reče on Debreju, koji je sedeo u dubokoj naslonjači na kraju salona i držao u desnoj ruci olovku a levom jednu beležnicu — šta vi to radite, neku skicu te Pusenove slike?

— Ja? — odgovori on mirno. — Taman posla! Skicu? Ja isuviše volim slikarstvo da bih činio tako nešto! Ne, nikako; ja radim nešto sasvim suprotno slikarstvu; pišem brojeve.

— Brojeve?

— Jeste, računam. To se i vas tiče, vikonte. Ja računam koliko je Danglarova banka zaradila na poslednjem skoku bonova Haitija: od dvesta šest, vrednost im je za tri dana skočila na četiri stotine devet, a mudri bankar ih je nakupovao mnogo po dvesta šest. Morao je zaraditi trista hiljada franaka.

— To nije njegov najbolji potez — reče Morserf. — Zar nije on ove godine zaradio milion na španskim državnim papirima?

— Slušajte, dragi moj, — reče Lisjen — evo gospodina grofa od Monte Krista, koji će vam reći kako Italijani: Denaro e santita Meta dela meta. Pa i to je mnogo. Zato kad mi neko priča takve priče, ja samo slegnem ramenima.

— Ali vi ste govorili o Haitiju? — reče Monte Kristo.

— O! Haiti. To je drugo nešto. Haiti, to je poker francuskog berzijanstva. Može neko voleti bujotu, obožavati vist, ludovati za tablanetom, pa da mu sve to dosadi, ali će se uvek vratiti pokeru; to je poslastica. Tako je gospodin Danglar prodao juče po četiri stotine šest i strpao u džep trista hiljada franaka. Da je čekao do danas, vrednost tih hartija spala bi na dvesta pet, te umesto da zaradi trista hiljada franaka, izgubio bi dvadeset ili dvadeset i pet hiljada.

— A zašto je vrednost tih hartija spala od četiri stotine devet na dvesta pet? — zapita Monte Kristo. — Molim vas da me izvinete, ja sam veoma neupućen u sve te berzijanske spletke.

— Zato, — odgovori smejući se Albert — što vesti idu jedna za drugom, ali ne liče jedna na drugu.

— Ah, vraga! — reče grof. — Gospodin Danglar igra da dobije ili izgubi trista hiljada franaka za jedan dan! A, tako dakle; pa to znači da je on neizmerno bogat?

— Ne igra to on! — uzviknu živo Lisjen — nego gospođa Danglar. Ona je zaista neustrašiva.

— Ali vi koji ste razumni, Lisjene, i koji znate koliko su vesti nestalne, pošto ste na njihovom izvoru, vi bi trebalo da je sprečavate — reče Morserf sa osmehom.

— Kako bih ja to mogao, kad ni njenom mužu to ne polazi za rukom? — zapita Lisjen. — Vi poznajete baroničinu narav; niko ne može da utiče na nju i ona čini samo i jedino ono što ona hoće.

— O, kad bih ja bio na vašem mestu! — reče Albert.

— Pa šta?

— Ja bih je izlečio. To bi bila jedna usluga koju bi trebalo učiniti njenom budućem zetu.

— Kako to?

— Eh, zaboga! Pa to je sasvim lako. Ja bih joj dao jednu lekciju.

— Jednu lekciju?

— Da. Vaš položaj ministarskog sekretara daje vam veliki autoritet kad su u pitanju novosti, jer čim vi otvorite usta, berzijanski posrednici stenografišu najvećom brzinom vaše reči. Udesite da ona izgubi jedno za drugim stotinu hiljada franaka, i to će je opametiti.

— Ja ne razumem — promuca Lisjen.

— To je, međutim, sasvim jasno — odgovori mladić sa neizveštačenom naivnošću. — Javite joj jednoga lepog jutra nešto nečuveno, neku telegrafsku vest koju jedino vi možete da znate, na primer: da je Anri IV bio viđen juče kod Gabrijele; to će izazvati skok hartije od vrednosti; ona će na tome zasnovati svoj potez na berzi i izgubiće zacelo kad Bošan bude napisao sutradan u svom listu:

"Pogrešno je što dobro obaveštene ličnosti tvrde da je kralj Anri IV bio viđen prekjuče kod Gabrijele. To je potpuno netačno; kralj Anri IV nije napuštao Novi most".

Lisjen se nasmeja usiljeno. Monte Kristo, iako je izgledao ravnodušan, ne beše prečuo nijednu reč ovog razgovora, i njegovo oštro oko čak kao da beše naslutilo neku tajnu u zbunjenosti ličnog ministrovog sekretara.

Ta Lisjenova zbunjenost, koju Albert ne beše ni zapazio, bila je uzrok što je skratio svoju posetu.

On se očevidno osećao nelagodno. Grof ga isprati do vrata i reče mu šapatom nekoliko reči, na koje on odgovori:

— Vrlo rado, gospodine grofe, pristajem.

Grof se vrati mladom Morserfu.

— Zar ne smatrate, kad dublje razmislite, — reče on — da ste pogrešili što ste pred gospodinoni Debrejom onako govorili o svojoj tašti?

— Čujte, grofe, molim vas — reče Morserf — nemojte je unapred tako nazivati.

— Zbilja, bez preterivanja, zar je grofica toliko protivna tome braku?

— Toliko, da baronica retko dolazi u našu kuću a da moja majka, čini mi se, nije ni dvaput u svom životu posetila gospođu Danglar.

— Onda — reče grof — sad smem da vam govorim otvoreno: gospodin Danglar je moj bankar, a gospodin od Vilfora me je obasuo ljubazndšću u znak zahvalnosti za jednu uslugu koju mi je slučaj omogućio da mu učinim. Ja naslućujem da mi se usled toga priprema čitav niz ručkova i zabava. Međutim, da ne bi izgledalo da se povrh svega razmećem svojim bogatstvom, pa čak ako hoćete da bih imao i tu zaslugu da sam ih preduhitrio, smislio sam da okupim u svojoj vili u Oteju gospodina i gospođu Danglar, i gospodina i gospođu od Vilfora. Ako bih na tu večeru pozvao i vas, a isto tako i gospodina grofa i gospođu groficu od Morserfa, zar ne bi to ličilo na neku vrstu ženidbenog sastanka, ili zar gospođa grofica od Morserfa ne bi bar to tako shvatila, naročito kad bi mi gospodin baron Danglar učinio čast da dovede i svoju kćer? Onda bi me vaša mati omrzla, a ja to nikako ne želim. Naprotiv, meni je mnogo stalo, i recite joj to kad god vam se ukaže prilika, da o meni sačuva najlepse mišljenje.

— Zaista, grofe, — reče Morserf — ja vam zahvaljujem što ste toliko iskreni prema meni i prihvatam isključenje koje mi predlažete. Vi kažete da vam je stalo do toga da moja mati sačuva o vama najlepše mišljenje, a njeno mišljenje o vama je već divno.

— Mislite? — reče Monte Kristo radoznalo.

— O, u to sam uveran. Kad ste otišli od nas pre neki dan, mi smo razgovarali čitav sat o vama. Ali da se vratim na ono o čemu smo razgovarali. E, vidite, kad bi moja mati mogla da zna za tu vašu pažnju, ja ću se usuditi da joj to kažem, uveren sam da bi vam bila beskrajno zahvalna. Istina, moj otac bi bio besan zbog toga.

Grof se poče smejati.

— Eto, — reče on Morserfu — sad ste obavešteni. Ali sad se setih da neće samo vaš otac biti besan. Gospodin i gospođa Danglar će me smatrati za veoma neuljudnog čoveka. Oni znaju da smo mi u dosta prisnim odnosima i da ste vi čak moj najstariji poznanik u Parizu, a neće vas naći kod mene. Oni će me pitati zašto vas nisam pozvao. Postarajte se barem da se snabdete nekim izgovorom da ste se već ranije nekom obavezali, ali tako da to izgleda prilično verovatno, pa me obavestite o tome pisamcetom. Vi znate da za bankare važi samo ono što je napisano.

— Učiniću nešto još bolje, gospodine grofe, — reče Albert. — Moja majka hoće da ide na more radi vazduha. Za koji dan je zakazana ta vaša večera?

— Za subotu.

— Danas je utorak; dobro! Sutra uveče mi polazimo; preksutra ujutru bićemo u Treporu. Znate li vi, gospodine grofe, da ste vi divan čovek kad tako činite po volji drugima!

— Ja! Zbilja, vi me cenite više nego što vredim. Ja želim da vam učinim prijatnost i to je sve.

— Koga dana ste poslali pozivnice?

— Baš danas.

— Dobro! Ja ću sad odmah otići gospodinu Danglaru i javiću mu da moja majka i ja odlazimo sutra iz Pariza. Ja se nisam video s vama, pa prema tome ne znam ništa o toj vašoj večeri.

— Kako ste lakomisleni! A gospodin Debrej, koji vas je maločas video kod mene!

— Ah, tačno je.

— Naprotiv, mi smo se videli i ja sam vas pozvao bez ceremonije, a vi ste sasvim naivno odgovorili da ne možete da budete moj gost jer putujete u Trepor.

— E, pa lepo! To je ugovoreno. Ali vi, da li ćete da posetite moju majku pre sutrašnjeg dana?

— Pre sutrašnjeg dana, to je teško; a osim toga, upao bih usred vaših priprema za put.

— E, pa lepo! Učinite nešto bolje. Dosad ste bili samo ljubazan čovek, a odsada ćete biti divni.

— Šta treba da učinim da bih dospeo do tog vrhunca?

— Šta treba da učinite?

— Pitam.

— Vi ste danas slobodni kao ptica na grani; dođite da večerate sa mnom; bićemo u užem krugu: samo vi, moja mati i ja; ali ćete je videti izbliza. To je izvanredna žena, i ja žalim samo jedno: što ne postoji još jedna ista takva, samo dvadeset godina mlađa, jer vam se kunem da bi onda uskoro bila jedna grofica i jedna vikontesa od Morserfa. Što se tiče mog oca, njega nećete zateći, jer je večeras u sentaskom odboru i večeraće kod čuvara pečata. Dođite, pa ćemo razgovarati o putovanjima. Vi koji ste videli ceo svet, pričaćete nam povest one lepe Grkinje što je pre neko veče bila s vama u operi, koju vi nazivate svojom robinjom, a ponašate se prema njoj kao prema nekoj princezi. Govorićemo italijanski, španski. Hajde, pristanite; moja majka će vam se zahvaliti za to.

— Mnogo vam hvala — reče grof. — To je veoma ljubazan poziv i ja veoma žalim što ne mogu da ga primim. Ja nisam tako slobodan kao što ste vi mislili i, naprotiv, imam jedan veoma važan sastanak.

— A, pazite šta govorite! Vi ste me maločas naučili kako se, kad je u pitanju večera, može čovek osloboditi neprijatne dužnosti. Potreban mi je dokaz. Ja srećom nisam bankar kao gospodin Danglar; ali sam, upozoravam vas, isto toliko nepoverljiv kao i on.

— Zato ću vam ga i dati — reče grof.

I on zazvoni.

— Hm! Evo već dvaput kako odbijate da večerate s mojom majkom. To je neka unapred utvrđena odluka.

Monte Kristo se trže.

— O, vi se to samo šalite — reče on. — Uostalom, evo dolazi moj dokaz.

Batisten uđe i stade kod vrata očekujući.

— Ja nisam znao da ćete mi doći u posetu zar ne?

— Eh, Vi ste tako neobičan čovek, da ne bih mogao to da jamčim.

— Ja bar nisam mogao naslutiti da ćete me pozvati na večeru?

— O, što se toga tiče, to je verovatno.

— E, pa lepo, slušajte sad. Batistene… šta sam vam rekao jutros kad sam vas pozvao u svoju sobu za rad?

— Da posle pet sati kažem svakome ko dođe da gospodin grof ne prima posete.

— A zatim?

— O, gospodine grofe… — reče Albert.

— Ne, ne! Ja hoću da se po svaku cenu otarasim opšteg mišljenja koje ste vi stvorili, dragi vikonte, da sam tobože nekakva tajanstvena ličnost. Odveć je teško igrati večito ulogu Manfreda. Ja hoću da ceo svet vidi kako ja živim. Zatim… Nastavite, Batistene.

— Zatim, da pustim u kuću samo gospodina vojnog lekara Bartolomea Kavalkantija i njegovog sina.

— Čujete li, gospodina vojnog lekara Bartolomea Kavalikantija, čoveka koji pripada najstarijem plemstvu u Italiji i čijim se rodoslovom pozabavio i Dante… sećate se ili se ne sećate, u X pesmi Pakla; a povrh toga i njegovog sina. Jednog divnog mladića otprilike vaših godina, vikonte, koji nosi istu titulu kao i vi, i koji stupa u parisko društvo zajedno sa milionima svoga oca. Taj lekar će mi večeras dovesti svoga sina Andreju, kontina, kako kažemo mi u Italiji. On će mi ga poveriti. Ja ću mu pomoći da se uzdigne, ako ima takvih vrlina. Vi ćete mi u tome pomoći, zar ne?

— Razume se! Znači da je taj vojnik lekar Kavalkanti vaš stari prijatelj? — zapita Albert.

— Ni najmanje; to je jedan čestit plemić, vrlo učtiv, vrlo skroman, vrlo uviđavan, kakvih ima vrlo mnogo u Italiji; pravi pravcati potomci starih porodica. Ja sam se s njim video nekoliko puta, bilo u Firenci, bilo u Bolonji, bilo u Luki, i on me je sad obavestio o svom dolasku. Poznanici sa putovanja mnogo iziskuju: oni traže od vas svuda i na svakom mestu ono prijateljstvo koje ste im nekom prilikom slučajno pokazali; kao da obrazovan čovek koji ume lepo da se ponaša prema svakome, nema uvek i neku potajnu nameru! Taj dobri lekar Kavalkanti će ponovo videti Pariz, koji je video samo u prolazu, za vreme Carstva, kada je išao da se smrzava u Moskvi. Ja ću mu prirediti jednu dobru večeru, a on će mi ostaviti svog sina; obećaću mu da ću paziti na njega, a pustiću ga da pravi kakve god hoće ludorije, pa ćemo biti namireni.

— Divota! — reče Albert. — Vidim ja da ste vi dragocen savetodavac. Zbogom, dakle; vratićemo se u nedelju. Ah! da, dobio sam vesti od Franca.

— Gle! Zbilja! — reče Monte Kristo. — Da li mu je još prijatno u Italiji?

— Mislim da jeste; pa ipak, žali što i vi niste tamo. On kaže da ste vi bili sunce Rima i da je bez vas tamo tmurno i hladno. Još malo pa će da kaže da tamo pada kiša.

— Znači da je vaš prijatelj Franc promenio mišljenje o meni?

— Naprotiv, on i dalje uporno smatra da ste vi nesumnjivo neko nadzemaljsko biće, zato i žali za vama.

— Divan mladić — reče Monte Kristo — prema kome sam osetio živu naklonost još pre večeri kad sam ga video kako traži ma kakvu večeru i kad je pristao da primi moju. To je, čini mi se, sin generala Epineja?

— Tačno.

— Onoga što su ga onako podlo ubili 1815. godine?

— Bonapartisti.

— Tako je! Bogme, ja ga volim! Da i njemu ne spremaju neku ženidbu?

— Jeste; on treba da se oženi gospođicom od Vilfora.

— Zbilja?

— Kao što i ja treba da se oženim gospođicom Danglar — nastavi Albert smejući se.

— Vi se smejete…

— Da.

— Zašto se smejete?

— Smejem se zato što mi se čini da i tu vidim isto onoliko želje za brakom koliko je ima i između gospođice Danglar i mene. Ali zbilja, dragi grofe, mi govorimo o ženama kao što žene govore o muškarcima; to je neoprostivo!

Albert ustade.

— Zar odlazite?

— Krasno pitanje! Ja tu već dva sata dosađujem, a vi ste toliko učtivi da me pitate da li odlazim! Zaista, grofe, vi ste najučtiviji čovek na svetu! A kako je vaša posluga izučena! Naročito gospodin Batisten! Ja nikad nisam mogao da dobijem takvog službenika. Svi moji kao da se ugledaju na one iz Francuskog pozorišta, koji, baš zato što imaju da kažu samo jednu reč, uvek priđu do rampe da je tu izgovore. Prema tome, ako htednete da se otarasite gospodina Batistena, molim vas da se setite najpre mene.

— Pristajem, vikonte.

— Čekajte, to nije sve: pozdravite mnogo vašeg uviđavnog plemića iz Luke, gospodina Kavalkantija od Kavalkantija; pa ako on slučajno zaželi da dobro oženi svog sina, nađite mu neku nevestu koja će bar po majci biti vrlo bogata i od ugledne porodice, a po ocu prava baronica. Ja ću vam u tome pomoći.

— Oho! — odgovori Monte Kristo — zar je zbilja dotle došlo?

— Jeste.

— Bogme, onda ko zna šta se još može dogoditi!

— Ah, grofe, — uzviknu Morserf — kakvu biste mi uslugu time učinili i koliko bih vas bezmerno više voleo ako bih zahvaljujući vama ostao neoženjen makar još deset godina!

— Sve je moguće — odgovori ozbiljno Monte Kristo.

Pa oprostivši se sa Albertom, vrati se u sobu i udari triput u zvonce.

Bertučo se pojavi.

— Gospodine Bertučo, — reče on — znajte da ću u subotu imati goste u vili u Oteju.

Bertučo lako uzdrhta.

— Dobro, gospodine — reče on.

— Vi ste mi potrebni — nastavi grof — da bi sve bilo pripremljeno kako treba. Ta vila je vrlo lepa, ili barem može da bude vrlo lepa.

— Trebalo bi sve promeniti u njoj da bi se to postiglo, gospodine grofe, jer su tapeti oveštali.

— Onda promenite sve tapete, osim u jednoj sobi, u sobi za spavanje prevučenoj crvenim damastom: nju ćete ostaviti potpuno onako kakva je sad.

Bertučo se pokloni.

— Nećete ništa dirati ni u vrtu; ali u dvorištu, na primer, uredite što god hoćete; čak bi mi bilo prijatnije da se ne može više ni poznati.

— Učiniću sve što mogu da gospodin grof bude zadovoljan. Ipak, bih bio spokojniji kad bi mi gospodin grof hteo da kaže svoje namere za tu večeru.

— Zbilja, dragi moj gospodine Bertučo, — reče grof — otkako ste u Parizu, čini mi se da ste izbačeni iz koloseka, da se stalno nečega plašite. Pa zar me vi više ne poznajete?

— Ali, najzad, Vaša preuzvišenost bi mogla da mi kaže koga će primiti!

— Još ništa ne znam o tome, a ni vi ne morate to znati. Lukul večera kod Lukula, i to je sve.

Bertučo se pokloni i iziđe.

17. VOJNI LEKAR KAVALKANTI

Ni grof ni Batisten nisu lagali kad su obavestili Morserfa o toj poseti vojnog lekara iz Luke, koja je poslužila Monte Kristu kao izgovor da dobije večeru koja mu je bila ponuđena.

Sedam sati tek što beše otkucalo, i gospodin Bertučo, prema naređenju što ga je dobio, bio je još pre dva sata otišao u Otej, kada se jedan fijaker zaustavi pred vratima palate; izgledalo je da sav posramljen beži čim je istovario blizu jednog čoveka od približno pedeset i dve godine, obučenog u jedan od onih zelenih redengota sa crnim gajtanima čiji soj, kako izgleda, neće nikad izumreti u Evropi. Široke pantalone od plave čoje; čizme još dosta pristojne, mada im je lak bio nepouzdan a potplata malo odviše debela; rukavice od jelenske kože; šešir koji je po obliku bio blizak žandarmskom; crn okovratnik sa izvesnom belom ivicom, za koji bi se, da ga njegov sopstvenik nije nosio po svojoj sopstvenoj i potpuno slobodnoj volji, moglo pomisliti da je vratni okov: tako je bilo živopisno ruho u kome se pojavila ličnost koja je zazvonila na kapiji i zapitala da li tu, u broju 30 aleje Jelisejskih polja, stanuje gospodin grof od Monte Krista, i koji posle potvrdnog vratarevog odgovora uđe, zatvori kapiju za sobom i uputi se ka ulaznim stepenicima.

Po njegovoj maloj ćoškastoj glavi, beličastoj kosi, gustim i prosedim brkovima Batisten ga poznade, jer je imao tačan opis toga posetioca i čekao ga je pri ulazu u trem. Zato, čim je on izgovorio svoje ime pred oštroumnim slugom. Monte Kristo je bio obavešten o njegovom dolasku.

Uvedoše tog tuđinca u najjednostavniji salon. Grof ga je tu očekivao, pa mu pođe u susret nasmejana lica.

— Ah, dragi gospodine,— reče on — budite dobrodošli. Ja sam vas očekivao.

— Zbilja? — reče čovek iz Luke. — Vaša preuzvišenost me je očekivala?

— Da; javili su mi da ćete stići danas u sedam sati.

— Da ću stići? Znači da ste bili unapred obavešteni?

— Sasvim tako.

— Ah, utoliko bolje! Priznajem da sam se bojao da nisu zaboravili tu predostrožnost.

— Koju?

— Da vas obaveste.

— O! Ne, nikako!

— Jeste li uvereni da se ne varate?

— Uveren sam.

— I Vaša preuzvišenost je upravo mene očekivala danas u sedam sati?

— Upravo vas. Uostalom, hajde da proverimo.

— O, ako ste me očekivali, — reče čovek iz Luke — onda ne vredi truditi se oko toga.

— Vredi! Vredi! — reče Monte Kristo.

Čovek iz Luke kao da se malo zabrinu.

— Eto, da vidimo, — reče Monte Kristo — zar niste vi gospodin markiz Bartolomeo Kavalkanti?

— Bartolomeo Kavalkanti, — ponovi čovek iz Luke veselo — tačno tako.

— Bivši lekar u austrijskoj vojisci?

— Da li sam baš bio vojni lekar? — zapita plašliivo stari vojnik.

— Da, — reče Monte Kristo — bili ste vojni lekar. Tako se u Francuskoj naziva zvanje koje ste vi imali u Italiji.

— Dobro, — reče čovek iz Luke — ja ne tražim ništa bolje, rezultate…

— Uostalom, vi ne dolazite ovamo iz sopstvenih pobuda — nastavi Monte Kristo.

— O, zacelo.

— Neko vas je uputio meni.

— Da.

— Onaj prečasni opat Buzoni?

— Tako je! — uzviknu lekar radosno.

— I vi imate jedno pismo.

— Evo ga.

— Pa dabome! Eto, vidite. Dajte ga ovamo.

I Monte Kristo uze pismo, otvori ga i pročita.

Lekar je gledao grofa začuđeno, razroga;enim očima, koje su lutale po svim kutovima sobe, ali su se stalno vraćale na njenog sopstvenika.

— Tačno je tako… Ah, taj dragi opat; "vojni lekar Kavalkanti, čestiti lekar iz Luke, potomak Kavalkantija iz Firence — nastavi da čita Monte Kristo — koji uživa prihod od pola miliona."

Monte Kristo diže pogled sa hartije i pokioni se.

— Pola miliona! — reče on. — Sjajno, dragi moj gospodine Kavalkanti.

— Piše li zaista pola miliona? — zapita čovek iz Luke.

— Od reči do reči; i to mora da je tako, jer je opat Buzoni čovek koji najbolje poznaje sva velika bogatstva u Evropi.

— Dobro, neka bude pola miliona — reče čovek iz Luke. — Ali, na časnu reč, nisam verovao da je ta suma toliko visoka.

— Zato što imate upravnika imanja koji vas potkrada. Šta ćete, dragi gospodine Kavalkanti, to se svakome događa!

— Vi ste mi sada otvorili oči, — reče ozbiljno čovek iz Luke — izbaciću iz službe tog ugursuza.

Monte Kristo nastavi:

— "I kome je potrebno samo još jedno pa da bude srećan."

— Oh, bože, moj, jeste! Još samo jedno — reče čovek iz Luke uzdabmuvši.

— "Da ponovo nađe svog premilog sina."

— Premilog sina!

— "Koga je još kao dete ukrao neki neprijatelj njegove plemićke porodice, ili pak Cigani."

— Kad mu je bilo pet godina, gospodine — reče čovek iz Luke uzdahnuvši duboko i dižući oči k nebu.

— Jadni otac! — reče Monte Kristo.

Grof nastavi.

— "Ja mu vraćam nadu, ja mu povraćam život, gospodine grofe, obaveštavajući ga da mu vi, posle petnaest godina otkako ga on uzaludno traži, možete pomoći da ga pronađe."

Čovek iz Luke pogleda u Monte Krista s neiskazanim izrazom zabrinutosti.

— Ja to mogu — odgovori Monte Kristo.

Lekar se isprsi.

— Gle! Gle! — reče on — znači da je pismo bilo potpuno tačno?

— Zar ste vi u njega posumnjali, dragi gospodme Bartolomeo?

— Ne, nikada! Kako bih to mogao! Jedan ozbiljan čovek, jedno svešteno lice kao što je opat Buzoni ne bi sebi dopustio da se tako šali. Ali vi niste sve pročitali, preuzvišenosti.

— Gle! Zbilja, — reče Monte Kristo — ima i jedna napomena.

— Jeste — ponovi čovek iz Luke — … ima… jedna… napomena.

— "Da ne bih lekaru Kavalkantiju prouzrokovao nezgodu da premešta kapital uložen kod njegovog bankara, šaljem mu menicu na dve hiljade franaka za njegove putne troškove, i otvaram mu kredit kod vas na sumu od četrdeset i osam hiljada franaka, koju ćete mi dugovati."

Lekar je pratio pogledom tu napomenu sa vidnom strepnjom.

— Dobro! — reče kratko grof.

— Rekao je dobro — promrmlja čovek iz Luke. — Znači… gospodine… — nastavi on.

— Znači?… — zapita Monte Kristo.

— Znači, ta napomena…

— Pa šta s tom napomenom?

— Vi je usvajate isto onako povoljno kao i ostatak pisma.

— Pa razume se. Opat Buzoni i ja imamo zajedničke račune; ja ne znam da li mu ostajem dužan tačno četrdeset i osam hiljada, ali mi ne pravimo pitanje oko nekoliko novčanica. A, tako dakle? Vi ste znači pridavali veliku važnost ovoj napomeni, dragi gospodine Kavalkanti?

— Priznaću vam — odgovori čovek iz Luke — da sam imao puno poverenje u potpis opata Buzonija, pa nisam poneo drugog novca, te ako ne bih dobio ovaj novac, našao bih se u velikoj neprilici u Parizu.

— Zar čovek kao što ste vi može da bude negde u neprilici? — reče Monte Kristo. — Koješta!

— Eh, kad ne poznajem nikoga — reče čovek iz Luke.

— Ali vas drugi poznaju.

— Jeste, poznaju me, pa prema tome…

— Dovršite, dragi gospodine Kavalkanti!

— Pa prema tome vi ćete mi predati tih četrdeset i osam hiljada franaka.

— Čim ih zatražite.

Lekar je kolutao očima zabezeknuto.

— Ali sednite — reče Monte Kristo. — Zbilja ja ne znam šta činim… ostavio sam vas da stojite već četvrt sata.

— Ne mari ništa.

Lekar privuče jednu fotelju i sede.

— A sad — reče grof — hoćete li da popijete štogod: čašu keresa, portoa, alikanta?

— Alikanta, kad ste tako ljubazni; to je moje omiljeno vino.

— Imam ga odličnog. Sa malo biskvita, zar ne?

— Sa malo biskvita, kad me primoravate.

Monte Kristo zazvoni; Batisten se pojavi.

Grof mu priđe.

— Šta je ? — zapita on šapatom.

— Mladić je ovde — odgovori sobar istim glasom.

— Dobro. Gde ste ga uveli?

— U plavi salon, kao što je naredila Vaša preuzvišenost.

— Divno. Donesite alikantskog vina i biskvita.

Batisten iziđe.

— Zaista — reče čovek iz Luke — ja vam zadajem toliko truda, da se već stidim.

— Koješta! — reče Monte Kristo.

Batisten ponovo uđe sa čašama, vinom i biskvitima.

Grof napuni jednu čašu i nasu u drugu samo nekoliko kapi tog tečnog rubina iz boce koja je bila sva pokrivena paučinom i svim drugim znacima koji pokazuju starost vina pouzdanije nego što bore odaju čovekovu starost.

Vojni lekar se ne prevari pri deobi; on uze punu čašu i jedan biskvit.

Grof naredi Batistenu da spusti poslužavnik na domak ruke njegovoga gosta, koji najpre samo srknu malo alikanta, razvuče lice zadovoljno, pa pažljivo umoči biskvit u čašu.

— Tako dakle, gospodine, — reče Monte Kristo — vi ste stanovali u Luki, bili ste bogati, plemić ste, uživali ste opšti ugled, imali ste sve što čoveka može da usreći?

— Sve, preuzvišenosti, — reče lekar gutajući biskvit — apsolutno sve.

— I samo je jedno nedostajalo vašoj sreći?

— Samo jedno — reče čovek iz Luke.

— A to je: da pronađete svoje dete?

— Ah! — reče lekar uzimajući još jedan biskvit. — Pa i to mi je mnogo nedostajalo.

Čestiti čovek iz Luke diže oči k nebu i pokuša da uzdahne.

— A sada, da vidimo, dragi gospodine Kavalkanti, — reče Monte Kristo — otkuda vam taj taliko žaljeni sin? Jer meni su rekli da ste vi ostali neoženjeni.

— Tako se verovalo, gospodine, — reče lekar — pa i ja sam…

— Da, — prihvati Monte Kristo — i vi ste podržavali to opšte mišljenje. Greh mladosti koji ste hteli da sakrijete od svačijih očiju.

Čovek iz Luke se ispravi, načini svoj najmirniji i najdostojanstveniji izraz lica, a istovremeno obori skromno oči, bilo da bi se pribrao, ili da bi pomogao svojoj mašti, no ipak gledajući ispod oka na grofa, čiji je večito isti osmejak odavao i dalje istu blagonaklonu radoznalost.

— Jeste, gospodine, — reče on — hteo sam da sakrijem tu pogrešku od svačijih očiju.

— Ne radi sebe. — reče Monte Kristo — jer muškarac se ne obazire na to.

— O, ne! Zacelo ne radi sebe — reče lekar sa osmehom i vrteći glavom.

— Nego radi njegove majke — reče grof.

— Radi njegove majke! — uzviknu čovek iz Luke uzimajući i treći biskvit. — Radi njegove jadne majke.

— Pijte samo, dragi gospodine Kavalkanti, — reče Monte Kristo puneći čoveku iz Luke i drugu čašu alikanta — uzbuđenje vas guši.

— Radi njegove jadne majke! — promrmlja čovek iz Luke, probajući da li snaga volje, deluje na suznu žlezdu, ne bi mogla da okvasi ugao njegovog oka jednom lažnom suzom.

— Koja je pripadala jednoj od najuglednijih porodica u Italiji, čini mi se?

— Plemićkinja iz Fijezole, gospodine grofe, plemićkinja iz Fijezole!

— I koja se zvala?

— Vi želite da saznate njeno ime?

— Oh, bože moj, — reče Monte Kristo — nije potrebno da mi ga kažete; ja ga znam.

— Gospodin grof zna sve — reče čovek iz Luke poklonivši se.

— Oliva Korsinari, zar ne?

— Oliva Korsinari!

— Markiza?

— Markiza!

— I vi ste se najzad ipak oženili njom, i pored protivljenja njene porodice?

— Bože moj, pa da! Najzad sam to učino.

— I vi ste — nastavi Monte Kristo — doneli svoja dokumenta u potpunom redu?

— Kakva dokumenta? — zapita čovek iz Luke.

— Pa potvrdu o vašem venčanju sa Olivom Korsinari, i potvrdu o rođenju deteta!

— Potvrdu o rođenju deteta?

— Potvrdu o rođenju Andreje Kavalkantija, vašeg sina. Zar se on zove Andreja?

— Mislim da će tako biti — reče čovek iz Luke.

— Kako, mislite?

— Eh, pa ja ne smem to da tvrdim, jer je prošlo toliko vremena otkako ga je nestalo.

— To je tačno — reče Monte Kristo. — Najzad, imate li sva ta dokumenta?

— Gospodine grofe, javljam vam sa žaljenjem da, pošto nisam bio upozoren da se snabdem tim dokumentima, ja sam propustio da ih ponesem sa sobom.

— Ah, dođavola! — reče Monte Kristo.

— Zar su ona bila baš sasvim potrebna?

— Neophodna!

Čovek iz Luke se počeša po čelu.

— Ah, per Bacco! — reče on — neophodna!

— Zacelo; šta ćemo ako neko ovde izrazi sumnju u punovažnost vašeg braka, u zakonitost vašeg deteta?

— To je tačno, — reče čovek iz Luke — mogle bi se pojaviti sumnje.

— To bi bilo neprijatno za tog mladića.

— To bi bilo kobno.

— Zbog toga bi mogao da promaši neki veličanstveni brak.

— O peccato!

— U Francuskoj, znate, svet strogo gleda na to. Ovde nije dovoljno, kao u Italiji, otići svešteniku i reći mu: "Mi se volimo; venčajte nas." U Francuskoj postoji građanski brak, a da bi se sklopio građanski brak, potrebna su dokumenta koja utvrđuju identitet ličnosti.

— To je nesreća, jer ja nemam ta dokumenta.

— Sreća je što ih ja imam — reče Monte Kristo.

— Vi?

— Da.

— Vi ih imate?

— Imam ih.

— Ah, ko bi to rekao! — reče čovek iz Luke, koji se, videći da će cilj njegovog putovanja biti promašen zbog nedostatka tih dokumenata, bojao da ta zaboravnost ne stvori neku teškoću odnosno onih četrdeset i osam hiljada franaka. — Jeste, — prihvati on — to je prava sreća, jer se ja toga ne bih setio.

— Eh, pa dabome, ne može čovek na sve da misli. Ali je srećom opat Buzoni mislio na to umesto vas.

— Vidite, taj dragi opat!

— To je predostrožan čovek.

— To je divan čovek — reče čovek iz Luke. — I on vam ih je poslao?

— Evo ih,

Čovek iz Luke sklopi ruke u znak divljenja.

— Vi ste se oženili Olivom Korsinari u crkvi svetog Pavla na Monte-Katiniju. Evo sveštenikove potvrde.

— Jeste, zbilja evo je! — reče lekar gledajući u nju začuđeno.

— A evo krštenice Andreje Kavalkantija, koju je izdao paroh iz Saraveca.

— Sve je u redu — reče lekar.

— Onda uzmite ta dokumenta, koja meni nisu nimalo potrebna, pa ćete ih dati svome sinu, koji će ih brižljivo čuvati.

— Kako da ne!… Kad bi ih izgubio…

— Pa šta ako bi ih izgubio? — zapita Monte Kristo.

— Pa eto! — nastavi čovek iz Luke — moralo bi da se piše onamo i trebalo bi vrlo mnogo vremena dok bi se dobila druga.

— Zaista, to bi bilo teško — reče Monte Kristo.

— Skoro nemoguće — odgovori čovek iz Luke.

— Vrlo mi je milo što shvatate važnost ovih dokumenata.

— Upravo, ja ih smatram dragocenim.

— A sad — reče Monte Kristo — što se tiče majke toga mladića…

— Što se tiče majke toga mladića… — ponovi lekar zabrinuto.

— Što se tiče markize Korsinari?

— Bože moj, — reče čovek iz Luke, kome se činilo da po njegovom putu niču razne prepreke — zar nam je ona baš potrebna?

— Nije, gospodine — nastavi Monte Kristo. — Uostalom, zar nije ona?…

— Jeste, jeste, — reče lekar — ona je…

— Promenila svetom?…

— Na žalost, jeste! — reče živo čovek iz Luke.

— Znao sam to — nastavi Monte Kristo. — Umrla je pre deset godina.

— I ja još oplakujem njenu smrt, gospodine — reče lekar izvlačeći iz džepa maramicu sa kockastim šarama i brišući naizmenično najpre levo oko, pa zatim desno.

— Šta ćete, — reče Monte Kristo — svi smo mi smrtni. Sad razumete, dragi gospodine Kavalkanti, razumete da nije potrebno da se u Francuskoj zna da ste bili odvojeni od svoga sina punih petnaest godina. Sve te priče o Ciganima koji kradu decu nisu više u modi kod nas. Vi ste ga poslali da se vaspitava u jednom koledžu u unutrašnjosti i sad želite da završi svoje obrazovanje, u pariskom društvu. Eto zašto ste napustili Vija-Redo, u kome ste živeli posle smrti svoje žene. To će biti dovoljno.

— Mislite?

— Nesumnjivo.

— Onda vrlo dobro.

— A ako bi se saznalo nešto o tam razdvajanju…

— Ah, da! Šta bi trebalo da kažem?

— Da je jedan neverni domaći učitelj, potplaćen od neprijatelja vaše porodice…

— Od Korsinarija?

— Dabome… ukrao to dete da bi se vaše ime ugasilo.

— To je tačno, pošto je on jedinac.

— E, pa lepo! Sad kad je sve utvrđeno, kada vas vaše obnovljene uspomene neće iznenaditi, vi ste zacelo naslutili da sam vam pripremio jedno iznenađenje?

— Prijatno? — zapita čovek iz Luke.

— Ah, — reče Monte Kristo — vidim dobro da se ne može obmanuti pogled jednoga oca kao god ni njegovo srce.

— Hm! — učini lekar.

— Neko vam je nešto došanuo, ili ste bolje reći vi naslutili da je on tu.

— Ko je tu?

— Vaše dete, vaš sin, vaš Andreja.

— Naslutio sam to — odgovori čovek iz Luke sa najvećom hladnokrvnošću. — Znači, on je ovde?

— Baš ovde — reče Monte Kristo. — Kad je maločas sobar ušao, obavestio me je o njegovom dolasku.

— A! Vrlo dobro! A! Vrlo dobro! — reče lekar pritežući pri svakom uzviku gajtane svoga redengota.

— Dragi gospodine, — reče Monte Kristo — ja shvatam vaše veliko uzbuđenje, i treba vam ostaviti vremena da se priberete; a i ja hoću da pripremim tog mladića za ovaj toliko željeni sastanak, jer pretpostavljam da i on nije manje nestrpljiv nego vi.

— Verujem da je tako — reče Kavalkanti.

— E, onda ćemo za nepuno četvrt časa biti vama na raspoloženju.

— Vi ćete mi ga, dakle, dostaviti? Vi idete u svojoj dobroti dotle da ćete mi ga vi lično predstaviti.

— Ne, ja neću da se stavljam između oca i sina: Vi ćete biti sami, gospodine doktore, ali budite spokojni; jer čak ako bi i glas roditeljske krvi zatajio, vi se nećete prevarati, pošto će on ući kroz ova vrata. To je lep mladić sa plavom kosom, možda isuviše plavom, i veoma ljubaznog ophođenja; videćete.

— Ah, da! — reče lekar. — Vi znate da sam poneo sa sobom samo one dve hiljade franaka koje mi je doturio opat Buzoni. Od toga sam se izdržavao na putovanju, i…

— I treba vam novca… to je sasvim opravdano, dragi gospodine Kavalkanti. Evo, da obračunamo, osam novčanica od po hiljadu franaka.

Lekareve oči zasijaše kao rubini.

— Dugujem vam još četrdeset hiljada franaka — reče Monte Kristo.

— Želi li Vaša preuzvišenost priznanicu? — reče lekar uvlačeći novčanice u unutrašnji džep svoga redengota.

— Čemu to? — reče grof.

— Pa da biste se obračunali sa opatom Buzonijem.

— E, pa dobro. Daćete mi priznanicu na celu sumu kad primite ostatak od četrdeset hiljada franaka. Među poštenim ljudima takve predostrožnosti su izlišne.

— Pa jeste, zbilja, — reče lekar — među poštenim ljudima.

— A sada još samo jednu reč, markiže.

— Recite.

— Dopuštate mi jednu malu preporuku?

— Kako da ne! Ja je još tražim.

— Ne bi bilo rđavo da ostavite taj redengot.

— Zbilja! — reče lekar gledajući svoje odelo sa izvesnim samozadovoljstvom.

— Jeste, to se još nosi u Vija-Ređu, ali u Parizu je to odelo, ma koliko da je otmeno, odavno izišlo iz mode.

— Šteta — reče čovek iz Luke.

— O, ako vam je baš stalo do njega, možete ga opet obući pri odlasku.

— Ali šta ću da obučem?

— Ono što budete našli u svojim koferima.

— Kako! U mojim koferima? Pa ja sam poneo samo ručnu torbu.

— Sa sobom, razume se. Zašto da se opterećujete? Uostalom, jedan stari vojnik voli da se kreće sa lakom opremom.

— Eto upravo zbog čega sam…

— Ali vi ste predostrožan čovek, pa ste otposlali svoje kofere unapred. Oni su stigli juče u Kneževski hotel, u ulici Rišelje. Tamo ste zadržali sebi stan.

— Onda u tim koferima…

— Pretpostavljam da ste bili toliko predostrožni pa ste naredili svome sobaru da u njih stavi sve što vam treba: varoško odelo i uniformu. U svečanim prilikama obući ćete uniformu, to lepo izgleda. Ne zaboravite svoj orden Legije časti. U Francuskoj još ne mare mnogo za njega, ali ga ipak nose.

— Vrlo dobro, vrlo dobro, vrlo dobro! — reče lekar sve više zasenjen i očaran.

— A sad, — reče Monte Kristo — kad je vaše srce očvrslo za suviše jaka uzbuđenja, pripremite se, dragi gospodine Kavalkanti, da dočekate svoga sina Andreju.

Pa poklonivši se veoma ljubazno čoveku iz Luke, koji je bio ushićen, Monte Kristo iščeze iza zastora na vratima.

18. ANDREJA KAVALKANTI

Grof od Monte Krista uđe u susedni salon, koji je Batisten nazivao plavim salonom i u koji je malo ranije ušao jedan mladić vitka stasa, dosta otmeno odeven, koga je pre pola sata jedan lak fijaker dovezao pred vrata palate. Batistenu nije bilo teško da ga pozna. Bio je to zaista onaj visoki mladić plave kose, riđe brade, crnih očiju, čiju mu je rumenu boju lica i blistavo belu kožu opisao njegov gospodar.

Kad grof uđe u salon, mladić je bio nemarno opružen na jednom divanu, šibajući rasejano svoju čizmu štapićem od trske sa zlatnom jabukom.

Kad ugleda Monte Krista, on ustade žurno.

— Gospodin je grof od Monte Krista? — reče on.

— Da, gospodine, — odgovori ovaj — i ja imam čast da govorim, čini mi se, sa gospodinom vikontom Andrejom Kavalkantijem?

— Sa vikontom Andrejom Kavalkantijem — ponovi mladić propraćajući ove reči jednim potpuno neusiljenim poklonom.

— Vi zacelo znate pismo kojim vas preporučuju meni? — reče Monte Kristo.

— Ja vam ga nisam spomenuo zbog potpisa, koji mi se učinio čudan.

— Sindbad Moreplovac, zar ne?

— Tačno. Međutim, kako ja nisam nikada čuo za drugog Sindbada Moreplovca osim onog iz Hiljadu i jedne noći…

— E, vidite, to je jedan od njegovih potomaka, jedan moj veoma bogat prijatelj, jedan Englez više nego nastran, skoro lud, čije je pravo ime lord Vilmor.

— A, sad mi je sve jasno — reče Andreja. — Onda je sve u najboljem redu. To je onaj isti Englez s kojim sam se upoznao… u… jeste, vrlo dobro!… Gospodine grofe, stojim vam na službi.

— Ako je to što ste mi učinili čast da mi kažete istina, — odvrati grof osmehujući se — onda se nadam da ćete biti tako dobri da mi date nekoliko podataka o sebi i o svojoj porodici.

— Vrlo rado, gospodine grofe — odgovori mladić sa govorljivošću koja je bila dokaz njegovog pamćenja. — Ja sam, kao što ste kazali, vikont Andreja Kavalkanti, sin vojnog lekara Bartolomea Kavalkantija upisanog u zlatnu knjigu plemićkih porodica Firence. Naša porodica, mada još veoma bogata, pošto moj otac ima pola miliona godišnjeg prihoda, preživela je dosta nesreća, pa je i mene samog, gospodine kad mi je bilo pet ili šest godina, ukrao jedan neverni vaspitač; tako da već petnaest godina nisam video svog roditelja. Otkako sam odrastao, otkako sam slobodan i svoj gospodar, ja ga tražim, ali uzaludno. Najzad mi je ovo pismo vašeg prijatelja Sindbada Moreplovca javilo da je on u Parizu, i da mi odobrava da se obratim vama da od vas dobijem vesti o njemu.

— Zbilja, gospodine, sve što mi vi pričate vrlo je zanimljivo, — reče grof posmatrajući sa nekim setnim zadovoljstvom to vedro lice ozareno vragolastom lepotom — vi ste učinili vrlo dobro što ste se u svemu povinovali pozivu moga prijatelja Sidbada, jer je vaš otac zaista ovde i traži vas.

Otkako je ušao u salon, grof nije ispuštao iz vida tog mladića. On se divio njegovom pouzdanom pogledu i čvrstom glasu; ali na ove tako prirodne reči: Vaš otac je zaista ovde i traži vas, mladi Andreja podskoči i uzviknu:

— Moj otac! Moj otac ovde?

— Dabome, — odgovori Monte Kristo — vaš otac, vojni lekar Bartolomeo Kavalkanti.

Utisak straha koji se beše rasprostro po mladićevom licu iščeze skoro odmah.

— Ah, da! Tako je — reče on. — Vojni lekar Bartolomeo Kavalkanti. I vi kažete, gospodine grofe, da je on ovde, taj dragi otac?

— Da, gospodine. Dodaću čak i to da sam se ovog trenutka s njim rastao i da me je povest koju mi je ispričao o tome milom sinu koga je nekada izgubio duboko dirnula. Zbilja, njegova tuga, njegova strahovanja i njegove nade povodom toga sačinjavale bi dirljiv spev. Najzad je jednoga dana dobio vesti koje su ga obaveštavale da mu otmičari njegovoga sina nude da mu ga vrate ili da označe gde se on nalazi, u zamenu uz prilično veliku sumu. Ali ništa nije moglo zadržati toga dobrog oca. Ta suma bila je poslata na granicu Pijemonta, sa viziranim pasošem za Italiju. Vi ste se nalazili na jugu Francuske, čini mi se?

— Da, gospodine, — odgovori Andreja dosta zbunjeno. — Da, bio sam na jugu Francuske.

— Jedna kola trebalo je da vas čekaju u Nici?

— Tačno je tako, gospodine; ona su me odvezla iz Nice u Đenovu, iz Đenove u Turin, iz Turina u Šamberi, iz Šamberija u Pon-de-Bovoazen, a iz Pon-de-Bovoazena u Pariz.

— Divno! On se neprestano nadao da će vas sresti na putu, jer je i on išao istim putem. Eto zašto vam je bio određen i taj pravac putovanja.

— Ali — reče Andreja — da me je susreo, taj dragi otac, ja sumnjim da bi me poznao. Ja sam se nešto malo promenio otkako sam ga izgubio iz vida.

— O, glas krvi bi progovorio — reče Monte Kristo.

— Ah, da, to je istina — prihvati mladić. — Ja nisam pomislio na glas krvi.

— A sad — nastavi Monte Kristo — jedna jedina stvar zabrinjuje markiza Kavalkantija, a to je: šta ste radili za vreme dok ste bili rastavljeni od njega, kako su sa vama postupali vaši progonitelji, da li su i dalje ukazivali vašem uzvišenom poreklu sve dužne obzire; najzad, da li ta duševna patnja kojoj ste bili izloženi, ta patnja koja je stoput gora od telesnog bola, nije imala za posledicu neko slabljenje sposobnosti kojima vas je priroda tako obilno obdarila, i da li vi sami verujete da ćete moći ponovo zauzeti i dostojno održati u društvu položaj koji vam pripada.

— Gospodine, — promuca mladić ošamućen — nadam se da vam niko nije lažno predstavio…

— Meni! Ja sam o vama čuo prvi put od svoga prijatelja Vilmora, čovekoljupca. Saznao sam da vas je on zatekao u neprijatnom položaju, ja ne znam kakvom i nisam ga ništa pitao o tome, jer ja nisam radoznao. Vaše nezgode su ga zainteresovale, jer znam da ste bili zainteresovani. On mi je rekao da hoće da vam povrati u društvu položaj koji ste izgubili, da će potražiti vašeg oca i da će ga pronaći. On ga je tražio, on ga je našao, kako izgleda, pošto je on ovde. Najzad, on me je juče obavestio o vašem dolasku i dao mi još neka druga uputstva koja se tiču vaše imovine; i to je sve. Ja znam da je moj prijatelj Vilmor nastran čovek, ali pošto je on pouzdan, bogat kao zlatan rudnik, te prema tome može da pusti na volju, svojim nastranostima bez opasnosti da će ga one upropastiti, ja sam ipak obećao da ću raditi po njegovim uputstvima. A sad, gospodine, nemojte se uvrediti zbog mog pitanja: pošto ću morati da budem pomalo vaš pokrovitelj, želeo bih da znam da li vas nesreće koje su vas zadesile, nesreće koje nisu zavisne od vaše volje i koje niukoliko ne umanjuju moje poštovanje prema vama, nisu nešto malo otuđile od onoga društva u kome je trebalo da zbog vašeg bogatstva i vašeg imena igrate tako lepu ulogu.

— Gospodine, — odgovori mladić pribirajući se sve više ukoliko je grof govorio — u tom pogledu možete biti spokojni: otmičari koji su me udaljili od moga oca, i koji su zacelo imali nameru da me kasnije prodadu njemu, kao što su i učinili, računali su da, ako bi hteli da iz mene izvuku što više koristi, treba da mi ostave netaknutu moju ličnu vrednost, pa čak i da je povećaju ako je mogućno. Ja sam, dakle, dobio dosta dobro vaspitanje, i sa mnom su ti kradljivci dece postupali otprilike kao što su u Maloj Aziji gospodari postupali sa svojim robovima, od kojih su stvarali gramatičare, lekare i filozofe, da bi ih skuplje prodali na trgu u Rimu.

Monte Kristo se osmehnu zadovoljno, jer izgleda da nije toliko očekivao od gospodina Andreje Kavalkantija.

— Uostalom, — nastavi mladić — ako bih i imao kakav nedostatak u vaspitavanju ili, bolje reći, u društvenom ophođenju, mislim da će svet biti toliko milostiv da ih izvini s obzirom na nesreće koje su me pratile u detinjstvu i progonile u mladosti.

— Pa dobro! — reče nemarno Monte Kristo — radite kako hoćete, vikonte, jer ste vi svoj gospodar i to se, vas tiče; ali, na časnu reč, ja, naprotiv ne bih ni reči rekao o svim tim čudnim događajima, jer je vaša povest pravi roman, a svet, koji inače voli romane smeštene između dveju korica od žute hartije, čudno je nepoverljiv prema romanima koje vidi povezene u živu kožu, pa makar oni bili pozlaćeni, kao što vi možete biti. To je nezgoda na koju ću biti tako slobodan da vam ukažem, gospodine vikonte; jer čim budete ispričali nekome vašu dirljivu priču, ona će se razglasiti, i to potpuno izopačena. Vi ćete morati da izigravate Antonija, a doba Antonija je malo zastarelo. Možda ćete imati uspeha kao nešto interesantno, ali retko ko voli da svi upiru oči u njega i da ga ogovaraju. To će vam možda dosaditi.

— Čini mi se da ste u pravu, gospodine grofe, — reče mladić pobledevši i protiv svoje volje pod neumitnim pogledom Monte Krista. — To je velika nezgoda.

— Eh! Ne treba je ni preuveličavati — reče Monte Kristo. — Jer, da bi se izbegla jedna greška, palo bi se onda u ludost. Ne! Treba samo načiniti plan ponašanja; a za pametna čoveka kao što ste vi, taj plan je utoliko lakše usvojiti što se on poklapa s vašim interesima. Treba pobijati pomoću svedočenja drugih ljudi i druženja sa ugledhim ličnostima sve ono što vaša prošlost možda ima mračnog u sebi.

Andreja očevidno izgubi prisebnost.

— Ja bih vam se rado ponudio da budem vaš branilac i jemac, ali ja imam običaj da sumnjam u svoje najbolje prijatelje i osećam potrebu da nateram i druge da sumnjaju u njih; zato bih u ovom slučaju igrao ulogu koja mi ne odgovara, kako kažu tragičari, i izložio bih se opasnosti da budem izviždan, a to je nepotrebno.

— Pa ipak, gospodine grofe, — reče Andreja odvažno — s obzirom na lorda Vilmora, koji me je preporučio vama…

— Da, zacelo, — prihvati Monte Kristo — ali mi lord Vilmor nije prećutao, dragi gospodine Andreja, da ste vi imali donekle burnu mladost. O! — reče grof videći da se Andreja malo trgao — ja ne tražim da mi se ispovedate. Uostalom, baš radi toga da vam niko drugi ne bi bio potreban, pozvan je iz Luke gospodin markiz Kavalkanti, vaš otac. Vi ćete ga sad odmah videti; on je pomalo krut, pomalo zategnut, ali to je posledica nošenja uniforme, i kad se bude saznalo da je on osamnaest godina služio u austrijskoj vojsci sve će mu biti oprošteno; mi uopšte nismo mnogo strogi kad su u pitanju Austrijanci. Jednom rečju, to je sasvim pristojan otac, uveravam vas.

— Ah, sad ste me uspokojili, gospodine, jer sam se ja od njega rastao tako davno, da mi nije ostala nikakva uspomena na njega.

— A osim toga, kad je neko veoma bogat, njemu se mnogo i prašta.

— Znači da je moj otac zaista bogat, gospodine?

— Milioner… pet stotina hiljada franaka, godišnjeg prihoda.

— Onda — zapita mladić sa strepnjom — ja ću se naci u položaju koji će biti… prijatan?

— Najprijatniji, dragi gospodine, jer vam on daje pedeset hiljada franaka godišnje za sve vreme dok ostanete u Parizu.

— Pa ja ću onda ostati u njemu zauvek.

— Eh! Ko može da jemči za budućnost, dragi moj gospodine? Čovek kaže a bog raspolaže…

Andreja uzdahnu.

— Ali ipak, — reče on — za sve vreme dok budem u Parizu i… ako me nikada okolnost ne primora da se udaljim, taj novac o kome ste mi maločas govorili biće mi obezbeđen?

— O potpuno!

— Od strane moga oca? — zapita Andreja zabnnuto.

— Da, ali će za njega jemčiti lord Vilmor, koji vam je, na traženje vašeg oca, otvorio kredit od pet hiljada franaka mesečno kod gospodina Danglara, jednoga od najpouzdanijih bankara u Parizu.

— A moj otac namerava dugo da ostane u Parizu? — zapita Andreja zabrinuto.

— Samo nekoliko dana, — odgovori Monte Kristo — jer mu njegova služba ne dopušta da bude odsutan duže od dve ili tri nedelje.

— O, dragi otac! — reče Andreja vidno ushićen tim bliskim odlaskom.

— Zato, — reče Monte Kristo praveći se kao da je drukčije shvatio ton kojim su ove reči bile izgovorene — zato neću ni za trenutak duže da odlažem čas vašeg sastanka. Jeste li pripremni da zagrlite tog čestitog gospodina Kavalkantija?

— Valjda ne sumnjate u to?

— E, onda uđite u salon, dragi prijatelju, pa ćete naci svog oca, koji vas očekuje.

Andreja se duboko pokloni grofu i uđe u salon.

Grof ga je pratio pogledom, pa kad vide da je iščezao, on gurnu jednu oprugu koja je bila u vezi s jednom slikom, te se ona pomeri iz rama i omogući da se kroz jednu vešto udešenu pukotinu može gledati u salon.

Andreja zatvori vrata za sobom i pođe ka lekaru, koji ustade čim ču šum koraka koji su se približavali.

— Ah, gospodine dragi oče, — reče Andreja glasno i tako da bi grof čuo kroz zatvorena vrata — jeste li to zaista vi?

— Dobar dan, dragi sine — reče ozbiljno lekar.

— Posle toliko godina rastanka — reče Andreja gledajući i dalje ka vratima — kakva sreća da se ponovo vidimo!

— Zaista, rastanak je bio dug.

— Zar se nećemo zagrliti, gospodine? — nastavi Andreja.

— Kako god hoćete, sine — reče lekar.

I oba čoveka se zagrliše kao što še to čini u Francuskom pozorištu, a to će reći prebacujući glavu jedan drugome preko ramena.

— I eto, sad smo opet zajedno! — reče Andreja.

— Opet smo zajedno — prihvati lekar.

— Da se više nikad ne rastavimo?

— Naprotiv; čini mi se, dragi sine, da vi sad smatrate Francusku kao svoju drugu otadžbinu?

— Istina je — reče mladić — da bih bio očajan ako bih morao da napustim Pariz.

— A ja, razumećete, ne bih mogao da živim izvan Luke. Vratiću se, dakle, u Italiju čim budem mogao.

— Ali pre nego što otputujete, premili oče, vi ćete mi jamačno predati dokumenta pomoću kojih ću lako moći da dokažem svoje poreklo.

— Bez svake sumnje, jer sam i došao naročito radi toga, i mnogo me je muka stalo dok sam se sastao s vama da vam ih predam, te ne bi trebalo da počnemo da se ponovo tražimo, jer bih na to utrošio ostatak svog života.

— A ta dokumenta?

— Evo ih.

Andreja zgrabi žudno venčanicu svoga oca, svoju krštenicu, pa pošto sve to otvori sa žudnjom koja je sasvim prirodna za jednog dobrog sina, on pročita oba dokumenta sa brzinom i izvežbanošću koje su odavale istovremeno i vanredno iskusan pogled i najživlje interesovanje.

Kad završi čitanje, neopisiv izraz radosti ozari mu čelo, pa, gledajući lekara s nekakvim čudnim osmejkom, reče na odličnom toskanskom narečju:

— A, tako dakle! Zar u Italiji ne postoji robija?

Major se isprsi.

— A zašto to? — reče on.

— Zar da se nekažnjeno falsifikuju ovakva dokumenta? I za polovinu ovoga, moj predragi oče, u Francuskoj bi vas poslali na čist vazduh u Tulon za vreme od pet godina.

— Molim? — reče čovek iz Luke pokušavajući da zauzme dostojanstveno držanje.

— Dragi moj gospodine Kavalkanti, — reče Andreja stežući lekara za mišicu — Koliko vam daju da budete moj otac?

Lekar htede da progovori.

— Pst! — reče Andreja spuštajući glas — ja ću vam dati primer poverenja. Meni daju pedeset hiljada franaka godišnje da budem vaš sin; prema tome, razumećete da meni neće goditi da odričem da ste vi moj otac.

Lekar pogleda zabrinuto oko sebe.

— Eh, ne bojte se ništa, sami smo — reče Andreja. — Uostalom, mi govorimo italijanski.

— E, pa dobro! Meni — reče čovek iz Luke — daju pedeset hiljada franaka jednom za svagda.

— Gospodine Kavalkanti, — reče Andreja — verujete li vi u vilinske priče?

— Nekada nisam verovao, ali sad zaista moram da verujem.

— Znači da ste dobili dokaze?

Lekar izvuče iz džepa pregršt zlatnika.

— Opipljive kao što vidite.

— Vi, dakle, mislite da mogu imati poverenja u obećanja koja su mi data?

— Mislim da možete.

— I da će ih ova dobričina grof održati?

— Doslovno; ali, znate, da bismo dospeli do toga cilja, treba da odigramo svoju ulogu.

— A kako to?

— Ja nežnog oca.

— A ja smernog sina.

— Pošto oni žele da vi budete moj potomak…

— Ko to oni?

— Eh! ja nemam pojma; oni koji su vam pisali. Zar niste dobili jedno pismo?

— Jesam.

— Od koga?

— Od nekakvog opata Buzonija.

— Koga ne poznajete?

— Koga nikad nisam video.

— Šta vam je rečeno u tom pismu?

— Nećete me odati?

— Nipošto, jer su naši interesi podudarni.

— Onda čitajte.

I lekar pruži mladiću jedno pismo.

Andreja pročita šapatom:

Vi ste siromašni, i vas očekuje tegobna starost. Hoćete li da postanete ako ne bogati a ono bar nezavisni?

Pođite odmah u Pariz i zatražite od gospodina grofa od Monte Krista, aleja Jelisejska polja broj 30, sina koga vam je rodila markiza Korsinari i koji vam je ukraden kad mu je bilo pet godina.

Taj sin se zove Andreja Kavalkanti.

Da ne biste posumnjali u blagonaklonost potpisanoga, naći ćete priložene ovome pismu:

1 — Jedan novčani nalog od dve hiljade i četiri stotine toskanskih lira, koji možete naplatiti od gospodina Gocija u Firenci.

2 — Jedno preporučeno pismo za gospodina grofa od Monte Krista, kod koga vam otvaram kredit u sumi od četrdeset i osam hiljada franaka.

Budite kod grofa dvadeset i šestog maja, u sedam sati posle podne.

Opat Buzoni

— Tačno tako.

— Kako to: tačno tako? Šta hoćete tim da kažete? — zapita lekar.

— Kažem da sam ja dobio skoro isto takvo pismo.

— Vi?

— Jeste, ja.

— Od opata Buzonija.

— Ne.

— Nego od koga?

— Od jednog Engleza, nekoga lorda Vilmora, koji se potpisuje Sindbad Moreplovac.

— I koga vi ne poznajete isto kao ni ja opata Buzonija!

— Naprotiv; ja sam napredovao više nego vi.

— Videli ste ga?

— Da, jedanput.

— Gde to?

— E, to je baš ono što vam ne mogu reći, jer biste onda znali isto koliko i ja, a to nije potrebno.

— I u tom pismu je stajalo?…

— Čitajte.

Vi ste siromašni, i vas očekuje bedna budućnost. Hoćete li da steknete lepo ime, da budete slobodni, da budete bogati?

— Koješta! — reče mladić klateći se na petama — kao da ima smisla postavijati ovakvo pitanje!

Sednite u poštanska kola koja ćete naći upregnuta čim iziđete iz Nice kroz Đenovsku kapiju. Prođite kroz Turin, Šamberi i Pon-de-Bovoazen. Otidite gospodinu grofu od Monte Krista, aleja Jelisejskih polja, 26. maja u sedam sati posle podne i pitajte ga za svoga oca.

Vi ste sin Markiza Bartolomea Kavalkantija i markize Olive Korsinari, što će se potvrditi dokumentima koje će vam markiz predati i koja će vam omogućiti da se pojavite pod tim imenom u pariskom društvu.

Što se tiče vašeg društvenog položaja, prihod od pedeset hiljada franaka godišnje omogućiće vam da ga dostojno održavate.

Ovom pismu priložen je novčani nalog na pet hiljada franaka, koje možete naplatiti od gospodina Ferea, bankara u Nici, kao i jedno preporučeno pismo za grofa od Monte Krista, kome sam poverio da se stara o vašim potrebama.

Sindbad Moreplovac

— Hm! — reče major — to je vrlo lepo!

— Zar ne?

— Jeste li se videli s grofom?

— Sad sam se baš rastao s njim.

— I on je to potvrdio?

— Sve.

— Razumete li vi nešto od svega ovoga?

— Bogme ne.

— U svemu ovom neko će da nastrada.

— U svakom slučaju to nećemo biti ni vi ni ja?

— Ne, zacelo.

— E, pa onda!

— Šta nas se tiče, zar ne?

— Dabogme, to sam baš hteo da kažem. Treba da ne klonemo i da budemo oprezni.

— Pristajein. Videćete da sam dostojan da vam budem ortak u igri.

— Ja u to nisam ni za trenutak posumnjao, dragi oče.

— Vi mi činite čast, dragi sine.

Monte Kristo izabra taj trenutak da ponovo uđe u salon. Kad čuše šum njegovih koraka, dva čoveka se baciše jedan drugome u zagrljaj. Grof ih zateče zagrljene.

— No, dakle, gospodine markiže, — reče Monte Kristo — izgleda da ste ponovo našli sina kakvog ste želeli?

— Ah, gospodine grofe gušim se od radosti.

— A vi, mladiću?

— Ah, gospodine grofe, gušim se od sreće.

— Srećni otac! Srećno dete! — reče grof.

— Samo jedno me žalosti, — reče lekar — a to je što moram tako brzo da napustim Pariz.

— O, dragi gospodine Kavalkanti, — reče Monte Kristo — nadam se da nećete otputovati pre nego što vas predstavim svojim prijateljima.

— Stojim na raspoloženju gospodinu grofu — reče lekar.

— A sad hajde, mladiću, ispovedite se.

— Kome?

— Pa vašem gospodinu ocu; recite mu nekoliko reči o vašim finansijama.

— Ah, vraga! — reče Andreja. — dirnuli ste u osetljivu žicu.

— Čujete li, doktore? — reče Monte Kristo.

— Dabome da čujem.

— Jeste, ali razumete li?

— Savršeno.

— To drago dete kaže da mu je potreban novac.

— Šta ja tu mogu.

— Da mu ga date, zaboga!

— Ja?

— Da, vi.

Monte Kristo stade između dva čoveka.

— Evo! — reče on Andreji uturujući mu svežanj novčanica u ruku.

— Šta je to?

— Odgovor vašeg oca.

— Moga oca?

— Da. Zar mu niste nagovestili da vam je potreban novac.

— Jesam. Pa šta?

— Pa eto, on mi je naložio da vam to predam.

— Na račun mojih prihoda?

— Ne, nego za troškove vašeg smeštaja.

— Oh, dragi oče!

— Ćutite! — reče Monte Kristo. — Vidite dobro da on ne želi da vam kažem da to on daje.

— Ja cenim tu skromnost — reče Andreja gurajući novčanice u džep svojih pantalona.

— Dobro je! — reče Monte Kristo — A sad idite!

— A kad ćemo imati čast da ponovo vidimo gospodina grofa? — zapita Kavalkanti.

— Ah, da! — zapita Andreja. — Kad ćemo imati tu čast?

— U subotu, ako hoćete… jeste… eto… u subotu. Ja ću imati na večeri u mojoj vili u Oteju, Lafontenova ulica broj 28, nekoliko osoba, a između ostalih i gospodina Danglara, vašeg bankara, pa ću vas predstaviti njemu, jer zaista on treba da vas poznaje obojicu da bi vam isplatio vaš novac.

— Svečano odelo? — zapita poluglasno lekar.

— Svečano odelo: uniforma, orden, čakšire.

— A ja? — zapita Andreja.

— O, vi! Sasvim jednostavno: crne pantalone, lakovane čizme, beo prsnik, frak crn ili plav, dugačka kravata; obratite se Blenu ili Veroniku da vas oni snabdeju odelom. Ako ne znate njihove adrese, Batisten će vam ih dati. Ukoliko budete skromniji u odevanju, pošto ste već toliko bogati, utoliko će to činiti lepši utisak. Ako budete kupovali konje, uzmite ih kod Devdea; ako kupujete karuce, otidite Batistu.

— U koliko sati ćemo moći da dođemo tamo? — zapita mladić.

— Pa oko sedam i po časova.

— Dobro, bićemo tamo — reče major prinoseći ruku šeširu.

Oba Kavalkantija pokloniše se grofu i iziđoše. Grof priđe prozoru i vide ih kako prolaze dvorištem držeći se ispod ruke.

— Zbilja, — reče on — oni su dva velika bednika! Kakva šteta što nisu zaista otac i sin!

Zatim posle kratkog i turobnog razmišljanja, reče:

— Hajdemo Morelovima! Čini mi se da mi je odvratnost mrskija od mržnje.

19. GRADINA S DETELINOM

Treba da nam naši čitaoci dopuste da ih opet odvedemo u onu gradinu što se graniči sa kućom gospodina od Vilfora, pa ćemo iza one kapije natkriljene kestenovim drvećem ponovo naći ličnosti koje već poznajemo.

Ovoga puta Maksimilijan je stigao prvi. Sad je on prislonio oko na ogradu, te vreba u dubokoj bašti jednu priliku između drveća i škripanje svilenih cipela po peskovitim stazama.

Naposletku se začu toliko željeno škripanje, i umesto jedne prilike, približavale su se dve. Valentinino zadocnjenje prouzrokovala je poseta gospođe Danglar i Evgenije, i ta poseta se produžila preko časa kada je Maksimilijan već očekivao Valentinu. Onda, da ne bi izostala sa sastanka, devojka je predložila gospođici Danglar da prošetaju po bašti, jer je htela da pokaže Maksimilijanu da ona nije nimalo kriva za zadocnjenje zbog koga je on zacelo patio.

Mladić shvati sve to onom brzinom naslućivanja koja je svojstvena zaljubljenima i na srcu mu bi lakše. Uostalom, iako nije došla na domak glasa, Valentina udesi svoju šetnju tako da ju je Maksimilijan mogao videti kako prolazi tamo i ovamo, i kad god bi ona prošla, jedan njen pogled, koji njena drugarica nije mogla zapaziti, no koji je ona bacala s onu stranu kapije i koji je mladić hvatao, govorio mu je:

"Strpite se, prijatelju; vidite da ja tu nisam ništa kriva."

I Maksimilijan je zaista bio strpljiv, a za to vreme se divio suprotnosti koja je postojala između tih dveju devojaka: između te plavokose devojke čežnjivih očiju i stasa nagnutog kao lepa vrba i one crnke gordih očiju i stasa pravog kao topola. I razume se da je pri tom upoređivanju tih dveju tako suprotnih priroda sve priemućstvo, bar u srcu mladićevom pripalo Valentini.

Posle pola sata šetnje obe devojke se udaljiše. Maksimilijan razumede da je kraj posete gospođe Danglar bio došao.

I zaista, uskoro zatim Valentina se pojavi sama. Bojeći se da neki suviše radoznao pogled ne prati njen povratak, išla je polako; i umesto da pođe pravo ka kapiji, ona otide i sede na jednu klupu, pošto je nesumnjivo ispitala pogledom svaki žbun i zagledala do nakraj svih staza.

Posle svih ovih mera predostrožnosti, ona potrča ka kapiji.

— Dobar dan, Valentina — reče jedan glas.

— Dobar dan, Maksimilijane. Ostavila sam vas da čekate, ali vi ste videli razlog?

— Jesam, poznao sam gospođicu Danglar. Nisam mislio da ste u takvom prijateljstvu s tom mladom osobom.

— A ko vam je rekao da smo u prijateljstvu, Maksimilijane?

— Niko, ali mi se učinilo da se to vidi po načinu kako ste išle pod ruku, po načinu kako ste razgovarale: pomislio bi se da to dve drugarice iz pansiona poveravaju svoje tajne jedna drugoj.

— Mi i jesmo poveravale svoje tajne jedna drugoj — reče Valentina. — Ona mi je priznala svoju odvratnost da se uda za gospodina od Morserfa, a ja sam opet priznala da smatram nesreću da se udam za gospodina od Epineja.

— Draga Valentina!

— Eto zašto ste, prijatelju moj, — nastavi devojka — videli tu prividnu prisnost između mene i Evgenije; to je bilo stoga što sam ja, dok sam govorila o čoveku koga ne mogu voleti, mislila na čoveka koga volim.

— Kako ste vi dobri u svemu, Valentina, i kako vi imate u sebi nečega što gospođica Danglar neće nikad imati: to je ona neodređena draž koja je ženi isto što i miris cvetu što i ukus voću; jer nije dovoljno da cvet bude lep, nije dovoljno da voće izgleda lepo.

— To vas vaša ljubav navodi da tako posmatrate stvari, Maksimilijane.

— Ne, Valentina, kunem vam se. Eto, maločas sam posmatrao vas dve i, tako mi časti iako priznajem da je gospođica Danglar lepa, ja ne shvatam kako se čovek može zaljubiti u nju.

— To je stoga, kao što ste maločas rekli, Maksimilijane, što sam ja bila tu, te ste zbog mog prisustva bili nepravedni.

— Ne… ali recite mi… to pitam prosto iz radoznalosti i zbog izvesnih pretpostavki koje sam stvorio o gospođici Danglar…

— O, one su netačne, iako ne znam sigurno koje su. Kad vi sudite o nama, jadnim ženama, mi ne treba da očekujemo blagost.

— Kao da ste vi između sebe pravične jedna prema drugoj!

— Zato što u našem rasuđivanju skoro uvek ima strasti. Ali vratite se na svoje pitanje.

— Da li gospođica Danglar voli nekoga drugog kad se plaši da se uda za gospodina od Morserfa?

— Maksimilijane, ja sam vam kazala da nisam Evgenijina prijateljica.

— Eh, bože moj, — reče Morel — i kad nisu prijateljice, devojke se poveravaju jedna drugoj. Priznajte da ste je malo pitali o tome! A, vidim da se osmehujete!

— Ako vi to vidite, Maksimilijane, onda ova pregrada između nas nije ni potrebna.

— Recite, šta vam je ona kazala?

— Kazala mi je da ne voli nikoga, — reče Valentina — da se užasava braka; da bi njena najveća radost bila da živi slobodno i nezavisno, i da bi skoro želela da njen otac izgubi svoju imovinu, pa da onda postane umetnica kao njena prijateljica, gospođica Lujza od Armilija.

— A, eto vidite!

— Pa dobro, šta to dokazuje?— zapita Valentina.

— Ništa — odgovori Maksimilijan osmehujući se.

— Onda — reče Valentina — zašto se sad vi osmehujete?

— A, — reče Maksimilijan — eto vidite da i vi gvirite, Valentina.

— Želite li da se udaljim?

— O, ne! Nikako! Ali da govorimo opet o vama.

— Ah, da, zbilja! Jer jedva da možemo ostati još deset minuta zajedno.

— Bože moj! — uzviknu Maksimilijan zaprepašćeno.

— Jeste, Maksimilijane, imate pravo, — reče Valentina setno — i vi imate u meni jednu prijateljicu. Kakvim životom morate vi zbog mene da živite, Maksimilijane, vi koji ste zaslužili da budete srećni! Verujte mi da ja to sebi gorko zameram.

— Eh, zašto obraćate pažnju na to, Valentina, kad sam ja i ovako srećan, kad se meni čini da mi je za ovo večito čekanje dovoljna nagrada onih pet minuta dok vas gledam, ono nekoliko reči iz vaših usta i ono duboko ubeđenje da bog nije stvorio dva srca koja se toliko slažu kao naša, i da ih nije skoro na čudesan način sjedinio samo radi toga da bi ih rastavio.

— Dobro; hvala! Nadajte se za nas oboje, Maksimilijane; to me čini upola srećnom.

— Šta se to opet događa s vama; Valentina, te me tako brzo napuštate?

— Ne znam; gospođa od Vilfora mi je poručila i zamolila da svratim k njoj radi nekakvog saopštenja od koga zavisi, kako mi je poručila, jedan deo moje imovine. Eh, bože moj, neka uzmu moju imovinu, ja sam isuviše bogata, a pošto mi je uzmu, neka me ostave na miru, i da budem slobodna. Vi ćete me isto toliko voleti i kad budem siromašna, zar ne, Morele?

— O, ja ču vas uvek voleti. Šta me se tiče bogatstvo ili siromaštvo ako je moja Valentina pored mene i ako sam siguran da mi je niko ne može oteti! Ali zar se ne bojite, Valentina, da to saopštenje nije možda neka novost koja se odnosi na vašu udadbu?

— Ne verujem.

— Pa ipak, saslušajte me, Valentina, i nemojte se uplašiti, jer dokle god budem živ, ja neću pripadati drugoj ženi.

— Zar mislite da ćete me takvim rečima uspokojiti, Maksimilijane?

— Oprostite. Imate pravo, ja sam grub. E, pa lepo! Ja sam, dakle, hteo da vam kažem da sam pre neki dan susreo gospodina od Morserfa.

— Pa šta s tim?

— Gospodin Franc je njegov prijatelj, kao što znate.

— Da. Pa onda?

— Pa, eto! On je dobio jedno pismo od Franca, koji mu javlja da će se uskoro vratiti.

Valentina preblede i osloni se rukom na kapiju.

— Ah, bože moj, — reče ona — ako je to! Ah, ne, gospođa Vilfor mi ne bi to saopštila.

— Zašto?

— Zašto… Ne znam… ali mi se čini da gospođa od Vilfora, iako se ne protivi otvoreno tome braku, ipak mu nije naklonjena.

— Ah, Valentina, onda mi se čini da ću obožavati gospođu od Vilfora.

— O, nemojte se toliko žuriti, Maksimilijane — reče Valentina s tužnim osmehom.

— Naposletku, ako je protivna tome braku, možda će biti naklonjena nekom drugom predlogu, makar samo zato da bi sprečila taj brak.

— Ne verujte u to, Maksimilijane; jer gospođa od Vilfora nije protiv ovog ili onog mladoženje, nego protiv same moje udaje.

— Kako? Protiv udaje! Ako ona toliko mrzi brak, zašto se onda ona sama udala?

— Vi me ne razumete, Maksimilijane. Eto, kad sam pre godinu dana govorila da hoću da se povučem u manastir, ona je, i pored napomena koje je smatrala da treba da načinim, odobrila radosno moj predlog; čak je i moj otac na to pristao, na njen podsticaj, to čvrsto verujem. Samo me je moj jadni deda zadržao. Vi ne možete zamisliti, Maksimilijane, kakav je izraz u očima toga jadnog starca, koji voli samo mene na ovom svetu, i koga, neka mi bog oprosti ako hulim, samo ja volim na ovom svetu. Kad biste samo znali kako me je gledao kad je saznao za moju odluku, koliko je bilo prekora u njegovom pogledu i očajanja u njegovim suzama koje su se kotrljale bez jadikovanja, bez uzdaha niz njegove nepomične obraze! Ah, Maksimilijane, ja sam tada osetila kao neku grižu savesti; bacila sam mu se pred noge vičući: "Oprostite, oprostite, dedice! Neka učine sa mnom što god hoće, ali ja vas neću nikad ostaviti." Onda je on digao oči k nebu… Maksimilijane, ja mogu mnogo da patim; a taj pogled moga starog dede unapred mi je naknadio sve moje buduće patnje.

— Draga Valentina! Vi ste anđeo, i ja zaista ne znam kako sam zaslužio da mi se javite kao neko otkrovenje, ja koji sam sekao sabljom Beduine levo i desno, osim ako bog nije smatrao da su to nevernici. Ali najzad, recite, Valentina, kakva je korist gospođi od Vilfora da se vi ne udate?

— Zar niste maločas čuli kad sam vam kazala da sam bogata, Maksimilijane, suviše bogata? Ja imam, kao nasleđe od svoje majke, oko pedeset hiljada godišnjeg prihoda; moj deda i baba, markiz i markiza od Sen-Merana, treba da mi ostave još toliko; gospodin Noartije ima očevidno nameru da me odredi za svoju jedinu naslednicu. Iz toga izlazi da je moj brat Eduard, koji ne očekuje od porodice gospođe od Vilfora nikakvo bogatstvo, u poređenju sa mnom siromašan. Međutim, ljubav gospođe od Vilfora prema tom detetu ide do obožavanja, i da sam se ja zakaluđerila, sve moje bogatstvo prešlo bi na moga oca, jer bi on nasledio markiza, markizu i mene, pa bi pripalo njenom sinu.

— O, kako je čudna ta gramžljivost kod jedne mlade i lepe žene!

— Obratite pažnju da ona to ne čini radi sebe nego radi svoga sina, i da ono što joj vi zamerate kao greh, sa gledišta materinske ljubavi skoro je vrlina.

— Ali recite, Valentina, — reče Morel — kako bi bilo da ustupite jedan deo toga bogatstva njenom sinu?

— Kako bi se moglo tako nešto ponuditi — reče Valentina — a naročito jednoj ženi kojoj je svaki čas na ustima reč nezainteresovanost?

— Valentina, moja ljubav mi je uvek ostala sveta i kao svaku svetinju, ja sam je pokrio svojim poštovanjem i zatvorio u svoje srce; niko na svetu, pa čak ni moja sestra, i ne sluti tu ljubav, koju nisam poverio nikome na svetu. Valentina, dopuštate li mi da govorim o toj ljubavi jednom prijatelju?

Valentina zadrhta.

— Jednom prijatelju? — reče ona. — Oh, bože moj! Maksimilijane, ja uzdrhtim samo i kad vas čujem da tako govorite. Jednom prijatelju? A ko je taj prijatelj?

— Slušajte, Valentina: jeste li ikad osetili prema nekome jednu od onih neodoljivih simpatija koje vas nateraju da pomislite, iako tu ličnost vidite prvi put, da je poznajete već odavno, te se pitate gde i kad ste je videli, tako da, pošto se ne možete setiti ni mesta ni vremena, vi naposletku poverujete da je to bilo u nekom svetu koji je postojao pre našeg, i da je ta simpatija samo jedna uspomena koja se budi?

— Jesam.

— E, vidite, to sam ja osetio prvi put kad sam ugledao toga neobičnog čoveka.

— Neobičnog čoveka?

— Da.

— Koga, znači, poznajete već odavno?

— Od pre samo osam ili deset dana.

— I vi nazivate svojim prijateljem. čoveka koga poznajete od pre nedelju dana? Oh, Maksimilijane, ja sam verovala da ste štedljiviji sa tim lepim nazivom prijatelj.

— Vi ste u pravu sa gledišta zdravog razuma, Valentina, ali možete vi reći što god hoćete, ništa me neće naterati da se odreknem toga samoniklog osećanja. Ja verujem da će taj čovek biti umešan u sve ono dobro koje će mi se dogoditi u budućnosti, koje njegov duboki pogled kao da poznaje i kojim njegova moćna ruka kao da upravlja.

— To je, znači, neki vrač-pogađač? — reče Valentina osmehujući se.

— Bogme — reče Maksimilijan — dolazim često u iskušenje da poverujem da on naslućuje… naročito ono što je dobro.

— Ah, — reče Valentina tužno — upoznajte me s tim čovekom, Maksimilijane, da bih od njega saznala da li ću biti dovoljno voljena, te da dobijem naknadu za sve što sam prepatila.

— Jadna prijateljice, pa vi ga poznajete!

— Ja?

— Da. To je onaj koji je spasao život vašoj maćehi i njenom sinu.

— Grof od Monte Krista?

— On lično.

— Oh! — uzviknu Valentina. — On ne može nikad biti moj prijatelj, jer je preveliki prijatelj moje maćehe.

— Grof, prijatelj vaše maćehe, Valentina? Moje unutrašnje osećanje neće me obmanuti u tom pogledu. Uveren sam da se varate.

— Ah, kad biste znali, Maksimilijane! Ali sad u nasoj kući nije više glavna ličnost Eduard, nego grof: njega traži gospođa od Vilfora, koja u njemu vidi skup svih ljudskih znanja; njemu se divi, čujete li, divi mu se moj otac, koji kaže da još nikad nije čuo da neko rečitije iskazuje i najuzvišenije misli; njega obožava Eduard, koji i pored toga što se plaši grofovih krupnih crnih očiju, trči k njemu čim ga vidi da dolazi i otvara mu šaku, gde uvek nalazi poneku divnu igračku. Gospodin od Monte Krista nije ovde kod mog oca, gospodin od Monte Krista nije ovde kod gospođe od Vilfora: gospodin od Monte Krista je ovde kao kod svoje kuće.

— E, pa lepo, draga Valentina, ako je to tako kao što vi kažete, vi već mora da osećate ili ćete uskoro osetiti posledice njegovog prisustva. On je susreo Alberta od Morserfa u Italiji, pa ga je izvukao iz ruku razbojnika; on je ugledao gospođu Danglar, pa ju je kraljevski obdario; vaša maćeha i vaš brat su prošli ispred njegovih vrata, a njegov Nubijac im je spasao život. Taj čovek je očigledno dobio moć da utiče na tok događaja. Ja još nisam video da je neko tako umeren u ličnim prohtevima, a tako raskošno darežljiv prema drugima. Njegov osmeh je tako blag kad mi ga uputi, da ja zaboravim koliko drugi smatraju da je njegov osmeh gorak. Oh, recite mi, Valentina, da li vam se tako nasmešio? Ako jeste, vi ćete biti srećni.

— Meni! — reče devojka. — O, bože moj, Maksimilijane, pa on me i ne gleda, ili, bolje reći, ako prođe slučajno, on okrene oči od mene. O, on nije velikodušan, ne! Ili bar nema onaj duboki pogled koji blista u dnu duše, a za koji vi pogrešno mislite da ga ima. Jer da je on plemenita srca, on bi video da sam u ovoj kući jedino ja usamljena i tužna, pa bi me zaštitio onim svojim uticajem što ga vrši. A pošto on, kako vi smatrate, igra ulogu sunca, on bi zagrejao moje srce jednim od svojih zrakova. Vi kažete da vas on voli, Maksimilijane; eh, bože moj, šta vi znate? Muškarci se ljubazno osmehuju jednom visokom oficiru od pet stopa i šest palaca kao što ste vi, koji ima dugačke brkove i veliku sablju, ali oni smatraju da mogu bez opasnosti smrviti jednu jadnu devojku koja plače.

— Oh, Valentina! Vi se varate, kunem vam se.

— Kad bi bilo drukčije, recite sami, Maksimilijane, kad bi se on prema meni ponašao diplomatski, a to će reći kao čovek koji na bilo koji način hoće da zagospodari u našoj kući on bi me bar jedared počastvovao onim osmehom koji vi toliko hvalite. Ali ne, on me je video nesrećnu, on uviđa da mu ja ne mogu biti ni od kakve koristi, pa čak i ne obraća pažnju na mene. Ko zna da li me on, da bi se dodvorio mome ocu, gospođi od Vilfora ili mome bratu, neće i progoniti koliko god bude mogao? Eto, da govorimo iskreno, vi ste mi rekli da ja nisam žena koju bi trebalo prezirati tek tako, bez razloga. Ah, oprostite mi, — nastavi devojka videći utisak koje su njene reči načinile na Maksimihjana — ja sam nevaljala i govorim vam o tome čoveku ono što ni sama nisam znala da imam u srcu. Eto, ja ne odričem da postoji taj uticaj o kome vi govorite, i da ga on ne vrši čak i na meni; ali ako ga vrši, on to čini na jedan način koji, kao što vidite, škodi i kvari dobre pomisli.

— Dobro, Valentina, — reče Morel sa uzdahom — ne govorimo više o tome. Ja mu neću ništa reći.

— Na žalost, dragi prijatelju, — reče Valentina — ja vidim da sam vas ožalostila. Oh, zašto ne mogu da vam stegnem ruku da bih vas zamolila za oproštaj! Ali najzad, ja jedva čekam da me ubedite. Recite, šta je to učinio za vas taj grof od Monte Krista?

— Vi me dovodite u veliku zabunu, priznajem, Valentina, kad se pitate šta je grof učinio za mene. Ništa vidno, ja to znam. Zato je moja naklonost prema njemu instinktivna i potpuno nesvesna. Da li mi je sunce učinilo nešto? Nije; ono me greje i pri njegovoj svetlosti ja vas vidim, i to je sve. Da li je neki miris učinio nešto za mene? Nije; on prijatno utiče na jedno od mojih čula. Ja nemam šta drugo da kažem kad me neko zapita zašto hvalim taj miris, jer je moje prijateljstvo prema njemu čudno kao i njegovo prema meni. Neki potajni glas me upozorava da ima nešto više od proste slučajnosti u tome iznenadnom i uzajamnom prijateljstvu. Ja nalazim neku uzajamnu vezu između najprostijih njegovih postupaka i njegovih najskrivenijih misli i mojih postupaka i mojih misli. Vi ćete mi se opet smejati, Valentina, ali otkako poznajem tog čoveka, pala mi je na um besmislena pomisao da svako dobro koje se dogodi potiče od njega. Međutim, ja sam živeo trideset godina a nije mi bio potreban taj zaštitnik, zar ne? Svejedno, evo vam jedan primer: on me je pozvao na večeru u subotu, i to je prirodno, s obzirom na naše odnose, zar ne? E, vidite, šta sam ja posle toga doznao? Vaš otac je pozvan na tu večeru, a i vaša maćeha će doći. Ja ću se sresti s njima, i ko zna šta će tek proizići iz toga sastanka? To su prividno sasvim obični događaji; pa ipak, ja u tome vidim nešto čemu se čudim; ja iz toga crpim neko neobično poverenje. Ja pomišljam da je grof, taj čudni čovek koji sve naslućuje, hteo da me dovede u vezu sa gospodinom i gospođom od Vilfora, i kunem vam se da ponekad pokušavam da pročitam u njegovim očima da li je naslutio moju ljubav.

— Dobri moj prijatelju, — reče Valentina — smatrala bih vas za zanesenjaka, te bih se zaista zabrinula za vaš zdravi razum kad bih od vas slušala samo takva umovanja. Kako! Zar vi vidite i nešto drugo osim pukog slučaja u tome susretu? Zbilja, razmislite malo. Moj otac, koji nikad ne odlazi u društvo, bio je već deset puta gotov da odbije taj poziv gospođi od Vilfora, koja, naprotiv, gori od želje da vidi dom toga neobičnog naboba, i ona je s teškom mukom uspela da i on pođe s njom. Ne, ne, verujte mi, ja nemam, izuzev vas, Maksimilijane, kome drugom da se obratim za pomoć osim svome dedi, jednom lešu! Niti da tražim drugog oslonca nego u svojoj jadnoj majci, jednoj seni!

— Osećam da ste u pravu, Valentina, i da je razum na vašoj strani — reče Maksimilijan. — Ali vaš blagi glas, koji uvek tako moćno utiče na mene, danas me ne može ubediti.

— Ni vaš mene, — reče Valentina — i priznajem da ako nemate da mi navedete drugi neki primer…

— Imam jedan — reče Maksimilijan kolebajući se — ali zbilja, Valentina, moram i sam priznati da je on još besmisleniji nego onaj prvi.

— Utoliko gore — reče Valentina osmehujući se.

— Pa ipak, on nije ništa manje ubedljiv za mene, čoveka punog mašte i osećajnosti, za mene koji sam ponekad, za ovih deset godina otkako služim u vojsci, imao da zahvalim za spas svoga života jednog od onih unutrašnjih munjevitih misli koje nam kažu da se pokrenemo unapred ili unazad, da bi nas promašio metak koji je trebalo da nas ubije.

— Dragi Maksimilijane, zašto ne odajete hvalu mojim molitvama za taj promašaj metka? Kada ste vi tamo, ne molim se ja više bogu i svojoj majci za sebe nego za vas.

— Da, otkad vas poznajem, — reče Morel osmehujući se — ali pre nego što sam se s vama upoznao, Valentina?

— Dobro, kad nećete ništa da mi dugujete, pakosniče, onda se vratite na taj primer za koji i sami priznajete da je besmislen.

— E, onda pogledajte između dasaka i vidite onamo, kod onog drveta, novog konja kojim sam dojahao.

— Oh, da divnog konja! — uzviknu Valentina. — Zašto ga niste doveli do kapije? Ja bih mu govorila, i on bi me čuo.

— To je zaista, kao što vidite, dosta skup konj — reče Maksimilijan. — Eto, vi znate da su moja sredstva ograničena, Valentina, i da me svi smatraju za razumnog čoveka. E, vidite, ja sam video kod jednog prodavca konja onog divnog Medeja, kako sam ga ja nazvao. Zapitao sam kolika mu je cena, i odgovorili su mi da je četiri hiljade i pet stotina franaka. Morao sam se, razume se, okaniti da se i dalje divim njegovoj lepoti, i priznajem da sam pošao dosta teška srca, jer me je konj nežno gledao, milovao me glavom i poskakivao poda mnom što je mogao lepše i ljupkije. To isto veče imao sam nekoliko prijatelja u svom stanu, gospodina od Šato-Renoa, gospodina Debreja i pet ili šest drugih raskalašnika koje vi srećom ne znate čak ni po imenu. Predložiše da igramo karte. Ja se nikad ne kockam, jer nisam dovoljno bogat da mogu da gubim, ni dovoljno siromašan da bih želeo da dobijam. Ali sam bio domaćin, te ćete razumeti da nisam mogao da učinim ništa drugo sem da pošaljem da se donesu karte, te tako i učinih.

Baš kad smo sedali za sto, stiže gospodin od Monte Krista. On sede za sto, poče igra, i ja dobih; jedva smem i da vam priznam to, Valentina, dobio sam pet hiljada franaka. Rastali smo se u ponoć. Ja nisam mogao da izdržim, uzeh jedan fijaker i naredih da me odveze onom prodavcu konja. Sav uzrujan i grozničav, ja zazvonih. Onaj koji je došao da mi otvori vrata morao me je smatrati za ludaka. Ja jurnuh kroz vrata tek što se otvoriše, uđoh u štalu i pogledah ka jaslima. O, sreće! Medej je grickao seno. Jurnuh ka jednom sedlu, stavih mu ga sam na leđa, metnuh mu uzdu, a Medej otrpe sve to najljubaznije. Zatim, pošto turih četiri hiljade i pet stotina franaka u ruku zaprepašćenom trgovcu, vratih se, ili, bolje reći, provedoh tu noć šetajući po Jelisejskim poljima. E, vidite, ugledao sam svetlost na grofovom prozoru i učinilo mi se da sam opazio njegovu senku iza zavesa. Eto, Valentina, zakleo bih se da je grof znao da ja želim toga konja i da je on naročito gubio u igri da bi mi omogućio da ga dobijem.

— Dragi moj Maksimilijane, — reče Valentina — vi ste odveć veliki zanesenjak, zaista… vi me nećete dugo voleti… Čovek koji ima takvu pesničku maštu, ne bi mogao drage volje da čami u jednolikoj ljubavi kao što je naša… Ali, bože blagi! Evo zovu me… čujete li?

— Oh, Valentina, — reče Maksimilijan kroz mali razmak na pregradi… — vaš prst, najmanji, da ga poljubim.

— Maksimilijane, mi smo kazali da ćemo jedno za drugo biti samo dva glasa, dve senke!

— Kako god vi hoćete, Valentina.

— Hoćete li biti srećni ako učinim to što tražite?

— O, da.

Valentina se pope na jednu klupu pa provuče ne svoj mali prst kroz onu pukotinu, nego celu svoju ruku preko ograde.

Maksimilijan uskliknu, pa skočivši takođe na odbojni kamen zgrabi tu obožavanu ruku i pritište na nju svoje žarke usne. Ali odmah zatim mala ruka iskliznu između njegovih, i mladić ču kako Valentina beži, uplašena možda osećanjem koje ju beše proželo!

ČETVRTI DEO

1. GOSPODIN NOARTIJE OD VILFORA

Evo šta se dogodilo u kući državnog tužioca posle odlaska gospođe Danglar i njene kćeri, a za vreme razgovora koji smo upravo ispričali.

Gospodin od Vilfora je ušao sa gospođom od Vilfora kod svoga oca, a za Valentinu znamo gde se tada nalazila.

Oboje su seli pored starca, pošto su se s njime pozdravili i starom slugi Baroa, koji se u njegovoj službi nalazio već više od dvadeset i pet godina, dali znak da može izaći.

Gospodin Noartije je sedeo u svojoj velikoj fotelji na točkovima, u koju su ga smeštali ujutro i iz koje su ga dizali uveče. Fotelja se nalazila ispred jednog ogledala u kome se videla cela soba. Tako je mogao videti ko ulazi u njegovu sobu, ko iz nje izlazi i šta se radi svuda oko njega, a da pri tome ne učini ni najmanji pokret, što mu je, uostalom, bilo i nemoguće. Gospodin Noartije je, nepomičan kao mrtvac, gledao mudrim i živim očima svoju decu, čije je ceremonijalno klanjanje nagoveštavalo neki neočekivani zvanični korak.

Vid i sluh su bili dva jedina čula koja su još, kao dve iskre, raspaljivala plamen života u tome ljudskom telu koje je već više nego jednom nogom bilo u grobu. A od ta dva čula je, međutim, samo jedno moglo ispoljiti unutarnji život kojim je taj kip bio nadahnut: njegov pogled, koji je taj unutarnji život izražavao, ličio je na neku od onih dalekih svetlosti što u noći kazuju putniku zalutalom u pustinji da postoji još neko biće koje bdi u tome mraku i tišini.

U crnim očima starog Noartijea, iznad kojih su se nadnosile crne obrve, dok mu je cela kosa, dugačka i opuštena na ramena, bila bela, sakupila se, kao što to uvek biva sa ma kojim čovekovim organom koji radi umesto drugih organa, sva ona aktivnost, okretnost, snaga, inteligencija koje su se nekada nalazile u celom njegovom telu i njegovom duhu. Nedostajao mu je pokret ruke, zvuk glasa, držanje tela, ali je njegovo moćno oko naknađivalo sve: očima je zapovedao, očima je zahvaljivao. To je bio mrtvac sa živim očima i ništa nije bilo strašnije, pokatkad, od toga mramornog lica na kome plamti srdžba ili blista radost. Samo su tri osobe umele da shvate taj govor jadnog paralitičara: to su bili Vilfor, Valentina i stari sluga, koga smo već pomenuli. Ali kako je Vilfor vrlo retko viđao svoga oca i to, takoreći, samo kad je morao, i kako se ni tada nije trudio da ga shvati i da mu ugodi, starac je svu svoju sreću nalazio u svojoj unuci, koja je uspela odanošću, ljubavlju i strpljenjem da iz Noartijeovih pogleda shvati sve njegove misli. Na taj nemi i za druge nerazumljivi govor ona je odgovarala glasno, celom svojom fizionomijom, svom dušom svojom. Mlada devojka je uspevala tako da vodi žive razgovore sa tim grumenom zemlje koji se skoro pretvarao u prašinu, a koji je, međutim, bio još uvek čovek ogromnog znanja, nečuvene pronicljivosti i volje jake koliko može biti jaka samo duša zatvorena u materiju nad kojom više nema nikakve moći.

Valentina je, dakle, bila rešila taj neobični problem: shvatiti starčevu misao i učiniti da i on shvati njenu. Zahvaljujući njenom upornom radu, veoma se retko dešavalo da u običnim svakodnevnim stvarima ne pogodi tačno želju toga živog duha ili potrebu toga skoro neosetljivog tela.

Što se tiče sluge, koji je, kao što smo rekli, već dvadeset i pet godina služio svoga gospodara, on je tako dobro poznavao sve njegove navike, da je Noartije retko imao potrebe da nešto od njega zatraži.

Vilforu, prema tome, nije bila potrebna pomoć ni jednog ni drugog da bi sa svojim ocem otpočeo neobični razgovor zbog koga je došao. On je i sam, kao što smo rekli, savršeno poznavao starčev rečnik, a što se njime nije češće služio, bila je posledica njegove ravnodušnosti i dosade koju je u tom osećao. Pustio je, dakle, Valentinu da siđe u vrt, udaljio je Baroa i, pošto je seo desno od svoga oca, dok je gospođa od Vilfora sela s njegove leve strane, počeo je:

— Gospodine, ne čudite se što se Valentina nije popela sa nama i što sam uklonio Baroa, jer se o onom o čemu ćemo se zajednički posavetovati ne može govoriti pred jednom mladom devojkom ili pred slugom. Gospođa od Vilfora i ja imamo da vam nešto saopštimo.

Noartijevo lice je, u toku toga uvoda ostalo hladno i bez izraza, dok je Vilfor, naprotiv, hteo da svojim pogledom zaroni u dubinu starčevog srca.

— Sigurni smo, gospođa od Vilfora i ja, — produži državni tužilac svojim ledenim tonom, za koji bi se reklo da nikad nije dozvoljavao protivljenje — da će vam to saopštenje biti po volji.

Starčevo oko je i dalje ostalo nepomično; slušao je i to je bilo sve.

— Gospodine, — ponovo poče Vilfor — mi udajemo Valentinu.

Ni lice od voska ne bi na tu vest ostalo hladnije nego što je ostalo starčevo lice.

— Venčanje će se obaviti pre nego što prođu tri meseca — produži Vilfor.

Starčevo oko je i dalje bilo bez života. Gospođa od Vilfora takođe uze reč, sa svoje strane, požurivši se da doda:

— Mislili smo, gospodine, da će vas ova vest zanimati; uostalom, uvek je izgledalo da Valentina uživa vašu naklonost i ostaje nam, dakle, samo da vam kažemo ime mladog čoveka koji joj je namenjen. To je jedna od najboljih partija koju bi Valentina mogla da želi: ona će dobiti bogatstvo i lepo ime i naći pune garancije za sreću u ponašanju i sklonostima onoga koga smo joj namenili i čije vam ime ne može biti nepoznato. Radi se o gospodinu Francu od Kenela, baronu od Epineja.

Vilfor je za vreme kratkog govora svoje žene posmatrao starca pažljivije nego ikad. Kada je gospođa od Vilfora izgovorila Francovo ime, Noartijeove oči, koje je njegov sin vrlo dobro poznavao, zadrhtaše, kapci se raširiše kao što se rastavljaju usne da bi izgovorile reči, i iz očiju mu sevnu jedan blesak.

Državni tužilac, koji je znao za nekadašnje neprijateljske odnose političke prirode između svoga i Francovog oca, shvati taj plamen i to uznemirenje, ali se učini kao da ih nije primetio i produži gde je njegova žena bila stala:

— Gospodine, — reče on — vi ćete shvatiti, važno je da Valentina, s obzirom da će uskoro napuniti devetnaest godina, bude najzad udomljena. Pored toga, mi u našim savetovanjima nismo zaboravili na vas i unapred smo se osigurali da će Valentinin muž pristati, ako ne da živi uz nas, što bi možda moglo smetati jednom mladom braku, onda bar da vi živite s njima, budući da vas Valentina naročito voli i da joj vi, kako izgleda, uzvraćate tu ljubav, tako da nećete izgubiti nijednu od vaših navika, nego ćete imati dvoje dece, umesto jedno, da bde nad vama.

Noartijeovo oko je sevalo krvavim sjajem.

Očevidno je bilo da se u starčevoj duši dešava nešto strašno. Krik bola i srdžbe nadirao je u njegovo grlo, i kako nije mogao da izbije napolje, gušio ga je: njegovo lice se zacrvenelo, a usne su mu pomodrile.

Vilfor mirno otvori jedan prozor i reče:

— Ovde je isuviše vruće i od te vrućine je zlo gospodinu Noartijeu.

Zatim se vrati, ali ne sede.

— Ovo je venčanje — dodade gospođa od Vilfora — po volji gospodinu od Epineja i njegovoj porodici; uostalom, on od porodice ima samo strica i tetku. S obzirom da je njegova majka umrla u času kada ga je donela na svet, a otac mu je ubijen hiljadu osamsto i petnaeste, to jest kada je dete imalo jedva dve godine, taj brak zavisi samo od njegove vlastite volje.

— To je bilo jedno tajanstveno ubistvo, — reče Vilfor — čiji su izvršioci ostali nepoznati, iako je sumnja kružila nad glavama mnogih ljudi, a da se ni na jednu nije sručila.

Noartije sa strašnim naporom steže usne kao da se osmehuje.

— Vidite, — produži Vilfor — pravi krivci, oni koji znaju da su izvršili zločin, oni koje može progoniti ljudska pravda za vreme njihovog života i pravda božija posle njihove smrti, bili bi veoma srećni kad bi se našli u našem položaju i kad bi imali kćer da je ponude gospodinu Francu od Epineja, čime bi uklonili čak i senku neke sumnje.

Noartije se umirio snagom koja se ne bi smela očekivati od tog slomljenog organizma.

— Da, razumem — odgovorio je on Vilforu pogledom i taj je pogled izražavao u isti mah duboki prezir i produhovljenu srdžbu.

Vilfor, sa svoje strane, jednim lakim pokretom ramena odgovori na taj pogled iz koga je jasno pročitao sve ono što se u njemu sadržavalo.

Zatim dade znak svojoj ženi da se digne.

— A sada, gospodine, — reče gospođa od Vilfora — primite izraze moga poštovanja. Da li vam je po volji da dođe Eduard da vam i on izrazi svoje poštovanje?

Bilo je dogovoreno da starac svoje odobravanje iskaže zatvaranjem očiju, svoje odbijanje trepćući očima više puta, a ako bi ih digao prema nebu, to bi značilo da je imao neku želju.

Ako bi tražio Valentinu, zatvorio bi samo desno oko.

Ako bi tražio Baroa, zatvorio bi levo oko.

Na pitanje gospođe od Vilfora on živo zatrepta očima.

Gospođa od Vilfora se, naišavši na očekivano odbijanje, ugrize za usnu.

— Onda, — reče ona — da vam pošaljem Valentinu.

— Da — učini starac zatvorivši oči živo.

Gospodin i gospođa od Vilfora pozdraviše i izađoše, naredivši da se pozove Valentina, koja je, uostalom, već bila obaveštena da će u toku dana imati izvesnog posla kod gospodina Noartijea.

Valentina uđe kod starca, pošto su oni otišli, sva rumena od uzbuđenja. Dovoljan joj je bio samo jedan pogled pa da shvati koliko njen deda pati i kako mnogo šta ima da joj kaže.

— O! dragi deda, — povika ona — šta se dogodilo!? Naljutili su te, zar ne, ti se srdiš?

— Da — učini on zatvorivši oči.

— A na koga? Na moga oca? Ne. Na gospođu od Vilfora? Ne. Na mene?

Starac učini znak "da".

— Na mene? — ponovi Valentina začuđeno.

Starac ponovi isti znak.

— A šta sam ti ja učinila, dragi deda? — povika Valentina.

Odgovora nije bilo. Ona produži:

— Od juče te nisam videla; nešto su ti, znači, ispričali o meni?

— Da — reče živahno starčev pogled.

— Da pokušam da nađem šta je to. Bože moj, kunem ti se, dobri deda… Ah!… Gospodin i gospođa od Vilfora su upravo izišli odavde, je li tako?

— Da.

— I oni su ti rekli to što te naljutilo? Šta li je to? Hoćeš li da ih upitam, da bih ti se mogla izviniti?

— Ne, ne, — učini pogled.

— Oh! ti me plašiš. Šta su mogli reći, bože moj!

Ona je razmišljala.

— Ah! Setila sam se! — reče ona spustivši glas i približivši se starcu. — Govorili su, možda o mojoj udaji?

— Da — odgovori srditi pogled.

— Razumem. Ljutiš se na moje ćutanje. Oh, vidiš, ćutala sam zbog toga što su mi oni strogo naredili da ti o tome ništa ne govorim, što ni meni samoj nisu o tome ništa rekli i što sam ja, u neku ruku, bila indiskretna i tako saznala za tu tajnu. Eto zašto sam bila tako neiskrena s tobom. Oprosti mi, dobri deda Noartije.

Pogled je ponovo postao ukočen i nepomičan, kao da je govorio: "Nije samo tvoje ćutanje, ono što me žalosti".

— Pa šta je to? — upita mlada devojka. — Možda misliš da ću te napustiti, dobri deda, i da ću zbog udaje početi da te zanemarujem.

— Ne — reče starac.

— Rekli su ti, dakle, da gospodin od Epineja pristaje da živimo zajedno?

— Da.

— Onda zašto si ljut?

Starčeve oči zadobiše izraz neizrecive nežnosti.

— Da, razumem, — reče Valentina — jer me voliš?

Starac učini znak da je tako.

— I ti se bojiš da neću biti srećna.

— Da.

— Ti ne voliš gospodina Franca.

Oči ponoviše nekoliko puta:

— Ne, ne, ne.

— Znači, tebi je mnogo žao, dragi deda?

— Da.

— Pa dobro! čuj me — reče Valentina i kleknu na kolena pred Noartijeom, zagrlivši ga rukama oko vrata — i meni je, takođe, vrlo žao, jer ni ja ne volim gospodina Franca od Epineja.

Radosni blesak sinu u dedinim očima.

— Sećaš li se, kad sam htela da se povučem u manastir, bio si tako strašno ljut na mene?

Jedna suza ovlaži suhe kapke na starčevim očima.

— E, da znaš, — produži Valentina — to sam htela učiniti da bih izbegla tu udaju, koja me baca u očajanje.

Noartije je disao teško i ubrzano.

— Znači, taj te brak žalosti, dragi deda? O, bože moj, kad bi mi ti mogao pomoći, kad bismo nas dvoje mogli pokvariti njihov plan! Ali, ti si bez snage prema njima, ti, čiji je duh ipak tako živ i volja tako čvrsta. Ali, kada se radi o borbi, ti si isto tako slab, pa čak i slabiji nego ja. Avaj, ti si za mene bio tako moćan zaštitnik u danima tvoje snage i tvoga zdravlja, ali danas ne možeš ništa drugo nego da me shvatiš i da se veseliš, ili da se žalostiš, zajedno sa mnom. To je poslednja sreća koju je bog zaboravio da mi oduzme.

Dok je ona govorila, u Noartijeovim očima se pojavio takav izraz zlobe i duboke pronicljivosti da se mladoj devojci učinilo kao da u njima čita reči:

— Varaš se, ja mogu još mnogo učiniti za tebe.

— Ti možeš nešto učiniti za mene, dragi dobri deda? — prevede Valentina.

— Da.

Noartije podiže oči k nebu. To je bio znak, dogovoren između njega i Valentine, da je nešto želeo.

— Šta želiš, dragi deda?

Valentina se zamisli jedan trenutak i poče da izražava naglas svoje misli, kako su joj padale na pamet. Videći da je starac, na sve što je znala da kaže, stalno odgovarao "ne", ona uskliknu:

— O, kad sam tako glupa, pređimo na poslednje sredstvo! Ona tada poče da ređa jedno za drugim sva slova iz azbuke od A do N, sa osmehom koji je, reklo bi se, pitao oko paralitičarevo. Kada je došla do slova N, Noartije dade znak "da".

— Ah, — uskliknu Valentina — ono što želite počinje sa slovom N. Imamo, dakle, posla sa N? Lepo! Da vidimo šta ćemo naći na slovo N? Na, ne, ni, no.

— Da, da, da — učini starac.

— Ah! Dakle. No?

— Da.

Valentina potraži rečnik koji stavi na prst ispred Noartijea, zatim ga otvori i, pošto je videla da je starac upravio oči na stranice rečnika, njen prst poče živo da prelazi niz stupce štampanih reči.

Šestogodišnjom praksom, otkada je Noartije pao u to teško stanje, ona se toliko izvežbala u tom poslu, da je pogađala starčevu misao isto tako brzo kao kad bi on sam mogao tražiti u rečniku.

Na reč notar, starac joj dade znak da se zaustavi.

— Notar — reče ona; — ti hoćeš beležnika, dobri deda.

Starac dade znak da je zaista želeo beležnika.

— Treba, dakle, poslati po beležnika? — upita Valentina.

— Da — učini paralitičar.

— Da li za to treba da zna moj otac?

— Da.

— Da li ti se žuri da dobiješ beležnika?

— Da.

— Onda ćemo poslati odmah po njega, dragi deda. Je li to sve što želiš?

— Da.

Valentina potrča do zvonca, pozva slugu i uputi ga da zamoli gospodina ili gospođu od Vilfora da dođu kod dede.

— Jesi li zadovoljan? — reče Valentina. — Da… verujem. Šta veliš, to nije bilo lako naći, je li?

I mlada devojka se nasmeši dedi kao što bi učinila kakvom detetu.

Gospodin od Vilfora uđe, pošto ga je Baroa našao.

— Šta želite, gospodine? — upita on paralitičara.

— Gospodine, — reče Valentina — moj deda želi beležnika.

Na taj čudni i sasvim neočekivani zahtev gospodin od Vilfora ukrsti pogled sa paralitičarem.

— Da — učini Noartije odlučno i sa očevidnom rešenošću da izdrži borbu uz pomoć Valentine i svoga starog sluge, koji je sada znao šta on želi.

— Vi tražite beležnika? — ponovi Vilfor.

— Da.

— A šta će vam on?

Noartije ne odgovori.

— Recite, što vam je potreban beležnik? — upita ponovo Vilfor.

Paralitičarev pogled ostade nepokretan i prema tome nem, što je značilo: ja ostajem pri svojoj želji.

— Da biste nam nešto napakostili? — reče Vilfor. — Čemu to?

— Ali, — reče Baroa, spreman na upornost uobičajenu kod starih slugu — ako gospodin želi beležnika, onda mu je verovatno potreban. Ja ću, dakle, potražiti beležnika.

Baroa nije poznavao drugog gospodara osim Noartijea i nije dopuštao nikad da njegova volja bude ma u čemu osporavana.

— Da, hoću beležnika — učini starac zatvarajući oči sa izazivačkim izrazom, kao kad bi rekao: "Da vidimo hoće li ko smeti da mi odbije ono što ja želim."

— Imaćete beležnika, gospodine, pošto apsolutno želite da ga imate, ali ću morati da mu se izvinjavam i da izvinjavam i vas takođe, jer će ta scena biti veoma smešna.

— Ne mari, — reče Baroa — ja ipak idem da ga potražim.

I stari sluga iziđe likujući.

2. TESTAMENT

U trenutku kada je Baroa izišao, Noartije je pogledao Valentinu sa nekim lukavim izrazom, koji je nagoveštavao mnogo šta. Mlada devojka je razumela taj pogled, a i Vilfor takođe, jer se njegovo čelo ponovo namrači i obrve mu se skupiše.

On uze stolicu, namesti se u paralitičarevoj sobi i sede da čeka.

Noartije ga je posmatrao sa potpunom ravnodušnošću, ali je jednim krajem oka naredio Valentini da se ništa ne uznemiruje i da ostane u sobi i ona.

Posle tri četvrti časa vrati se sluga sa beležnikom.

— Gospodine, — reče Vilfor pošto su se pozdravili — vas je pozvao gospodin Noartije od Vilfora, koji je ovde. Potpuna paraliza oduzela mu je sposobnost da upotrebljava svoje udove i svoj glas, i samo mi, sa velikom mukom, uspevamo da shvatimo neke delove njegovih misli.

Noartije dade Valentini okom znak tako strog i zapovednički, da ona odmah primeti:

— Ja, gospodine, razumem sve što želi da kaže moj deda.

— To je tačno, — primeti Baroa— sve, apsolutno sve, kao što sam govorio gospodinu kada smo dolazili.

— Dozvolite, gospodine, a i vi, gospođice takođe, — reče beležnik, obrativši se Vilforu i Valentini — ovo je takav slučaj u kome jedno službeno lice ne može nesmotreno postupiti, a da ne uzme na sebe opasnu odgovornost. Pre svega je neophodno, da bi dokumenat bio važeći, potpuno ubeđenje beležnikovo da je verno protumačio volju onoga koji je svoju volju izložio. Ja, međutim, ne mogu biti siguran da li jedan klijent koji ne može da govori nešto odobrava ili ne odobrava, a kako mi ono što on želi ili ne želi, usled njegove nesposobnosti za govor, ne može biti jasno iskazano, moja funkcija je ovde više nego nekorisna i bila bi nezakonito vršena.

Beležnik učini jedan korak nazad, želeći da se povuče. Likujući osmeh, skoro neprimetan, pojavi se na usnama državnog tužioca. Noartije, međutim, pogleda Valentinu sa takvim izrazom bola, da ona prepreči put beležniku.

— Gospodine — reče ona, — jezik kojim ja razgovaram sa svojim dedom takav je da se može lako naučiti i ja ću vam omogućiti, za nekoliko minuta, da ga i vi razumete kao što ga ja razumem. Recite, gospodine, šta vam je potrebno da bi vaša savest bila potpuno mirna?

— Ono što je potrebno da bi naše isprave bile pravosnažne, gospođice, — odgovori beležnik — a to je izvesnost o odobravanju ili neodobravanju. Može se pisati testamenat za čoveka bolesnog telom, ali on mora biti zdrav duhom.

— U redu gospodine. Sa dva znaka vi ćete biti potpuno sigurni u to da moj deda nije nikada bolje nego u ovom času raspolagao svojom inteligencijom. Gospodin Noartije, lišen glasa, lišen pokreta, zatvara oči kad želi reći "da", a trepće njima više puta kada želi da kaže "ne".

Vi sada znate dovoljno da biste razgovarali sa gospodinom Noartijeom. Pokušajte.

Pogled, koji je starac uputio Valentini bio je tako nežan i pun zahvalnosti, da ga je razumeo i sam beležnik.

— Vi ste čuli i razumeli šta je rekla vaša unuka, gospodine? — upita beležnik.

Noartije lagano zatvori oči i ponovo ih otvori posle jednog trenutka.

— I vi odobravate to što je ona rekla, to jest da su znaci koje je ona navela zaista znaci pomoću kojih vi izražavate vašu misao?

— Da — učini ponovo starac.

— Vi ste naredili da me pozovu?

— Da.

— Da biste sastavili vaš testament?

— Da.

— I vi ne želite da odem pre nego što napravimo taj testament?

Paralitičar živo zatrepta očima više puta.

— Šta velite, gospodine, da li ga sada razumete — upita mlada devojka — i da li će vaša savest biti mirna?

Ali, pre nego što je beležnik stigao da odgovori, Vilfor ga povuče u stranu.

— Gospodine, — reče on — verujete li da čovek može podneti jedan tako težak fizički udarac kao što je udarac koji je podneo gospodin Noartije od Vilfora, a da i duh takođe ne bude teško pogođen?

— To nije ono što mene uznemiruje, gospodine, — odgovori beležnik — nego se pitam kako ćemo uspeti da pogodimo misli da bismo mogli postavljati pitanja.

— Vidite, dakle, i sami da je to nemoguće — reče Vilfor.

Valentina i starac su čuli taj razgovor. Noartije zadrža na Valentini uporan i odlučan pogled, koji je pozivao da se u razgovor umeša.

— Gospodine, — reče ona — neka vas to nimalo ne uznemiruje. Ma koliko da je teško, ili, bolje reći, da vam izgleda teško da otkrijete misao moga dede, ja ću vam je izneti na takav način da u tome pogledu nećete imati nikakve sumnje. Već šest godina sam ja pored gospodina Noartijea, i neka on sam kaže da li je u toku tih šest godina ijedna njegova želja ostala zatvorena u njegovom srcu zbog toga što ja nisam uspela da je shvatim.

— Ne — učini starac.

— Onda pokušajmo — reče beležnik. — Vi primate gospođicu za vašeg tumača?

Paralitičar dade znak da prima.

— Dobro. Recite, gospodine, šta želite od mene i kakvu ispravu želite da sastavite?

Valentina izgovori sva slova iz azbuke do slova T. Na tome slovu zadrža je Noartijeov rečiti pogled.

— Gospodin traži slovo T, — reče beležnik — to se vidi.

— Čekajte — reče Valentina, a zatim, okrenuvši se svome dedi, produži: — Ta… te…

Starac je zaustavi na drugom slogu. Tada Valentina uze rečnik i pred očima beležnika, koji je pažljivo posmatrao, poče da prevrće stranice.

— Testament — pokaza njen prst, zaustavljen starčevim pogledom.

— Testament! — povika beležnik. — To se vidi, gospodin želi da napiše testament.

— Da — učini Noartije u više mahova.

— To je divno, gospodine, morate priznati! — reče beležnik zaprepašćenom Vilforu.

— Zaista, — odvrati Vilfor — a još će lepše izgledati taj testament, jer, najzad, ne verujem da će se sadržina testamenta ređati na hartiji reč po reč, bez veštog inspirisanja od strane moje kćeri. Međutim, Valentina će biti, možda, isuviše zainteresovana u tom testamentu da bi mogla biti podesan tumač nejasnih želja gospodina Noartijea od Vilfora.

— Ne, ne! — učini paralitičar.

— Kako! — reče gospodin od Vilfora. — Zar Valentina uopšte nije zainteresovana u vašem testamentu?

— Ne — učini Noartije.

— Gospodine, — reče beležnik koji je, zadivljen, već pomišljao kako će u društvu pričati pojedinosti te živopisne epizode — gospodine, sada mi se čini da nema ništa lakše od ovoga na što sam do maločas gledao kao na nemoguću stvar i ovaj testament će biti prosto takozvani mistični testament, koji je zakonom predviđen i dozvoljen, s tim da se pročita pred sedam svedoka, da ga testator odobri pred njima i da ga beležnik zatvori takođe pred njima. Što se tiče vremena za koje će se testament sastaviti, ono će biti jedva malo duže nego što je slučaj kod običnog testamenta; tu su pre svega utvrđene formule koje su uvek iste, a što se tiče pojedinosti, njih ćemo u većini dobiti iz samog stanja testatorovog imanja, kao i od vas koji to stanje poznajete, s obzirom da vi njegovim poslovima upravljate. I pored toga, da se taj dokument ne bi mogao napadati, postaraćemo se da bude u najvećoj meri verodostojan: pozvaću jednog kolegu, iako to nije običaj, da prisustvuje diktatu. Jeste li zadovoljni gospodine? — obrati se beležnik starcu.

— Da — odgovori Noartije sav radostan što ga je beležnik razumeo.

— Šta li će učiniti? — pitao se Vilfor, od koga je njegov visoki položaj zahtevao uzdržljivost, a koji nije mogao da pogodi kakvom je cilju težio njegov otac.

On se osvrnu oko sebe da bi poslao nekog po drugog beležnika koga je prisutni beležnik preporučio, ali je Baroa, pošto je sve čuo i pogodio želju svoga gospodara, već bio otišao.

Tada državni tužilac poruči svojoj ženi da se popne u starčevu sobu.

Posle četvrt časa svi su bili okupljeni u sobi paralizovanoga. Stigao je i drugi beležnik.

Dva javna službenika brzo su se sporazumela. Najpre su pročitali Noartijeu jednu opštu formulu testamenta, a zatim, da bi tako reći otpočeli s ispitivanjem njegove volje, prvi beležnik reče okrenuvši se starcu:

— Kada se sastavlja testament, gospodine, to se čini u nečiju korist.

— Da — učini Noartije.

— Da li imate neku predstavu o cifri do koje se penje vaše imanje?

— Da.

— Ja ću vam navesti više cifara, koje će postepeno rasti; vi ćete me zaustaviti kada stignem do one koju smatrate da predstavlja iznos vašeg imanja.

— Da.

Bilo je nečeg svečanog u tome ispitivanju. Nikad se borba duha protiv materije nije mogla jasnije videti, i taj prizor, ako i nije bio uzvišen, kao što bismo mi rekli, zaista je bio čudesan.

Oko Noartijea je bio napravljen krug. Drugi beležnik je sedeo za stolom spreman da piše. Prvi beležnik je stajao ispred njega i ispitivao ga.

— Vaše imanje prelazi tri stotine hiljada franaka, je li tako? — upita on.

Noartije učini znak da je tako.

— Da li imate četiri stotine hiljada franaka? — upita beležnik.

Noartije nije ni trepnuo.

— Pet stotina hiljada?

Ista nepomičnost.

— Šest stotina hiljada? Sedam stotina hiljada? Osam stotina hiljada? Devet stotina hiljada?

Noartije potvrdi znakom.

— Vi imate devet stotina hiljada franaka?

— Da.

— U nekretninama? — upita beležnik.

Noartije učini znak "ne".

— U hartijama za rentu?

Noartije učini znak "da".

— Da li su te hartije u vašim rukama?

Jedan pogled upućen starom slugi bio je dovoljan da Baroa izađe i da se trenutak docnije vrati sa jednom malom kutijom.

— Dozvoljavate li da se ova kutija otvori? — zapita beležnik.

Noartije učini znak "da".

Tada otvoriše kutiju i u njoj nađoše obveznice državnog zajma u visini od devet stotina hiljada franaka.

Prvi beležnik predade sve obveznice, jednu po jednu, svome kolegi; ukupno je bilo tačno onoliko koliko je potvrdio Noartije.

— Zaista je tako, — reče beležnik — i očevidno je da je duh testatora u punoj snazi i domašaju.

A zatim se okrenu paralizovanome.

— Dakle, — reče mu on — vi imate kapital od devet stotina hiljada franaka, koji vam, s obzirom na način na koji je uložen, mora donositi rentu od približno četrdeset hiljada franaka godišnje.

— Da — učini Noartije.

— Kome želite da ostavite to imanje?

— Oh, — uskliknu gospođa od Vilfora — tu nema nikakve sumnje! Gospodin Noartije voli jedino svoju unuku, gospođicu Valentinu od Vilfora. Ona ga neguje već šest godina, ona je umela svojom stalnom negom da zadobije ljubav svoga dede i, rekla bih, skoro njegovu zahvalnost. Pravo je, prema tome, da dobije nagradu za svoju odanost.

Noartijeovo oko blesnu kao da bi htelo reći da on neće nasesti tome lažnom odobravanju gospođe od Vilfora, odobravanju onih namera koje mu je ona pripisivala.

— Da li, dakle, gospođici Valentini od Vilfora ostavljate ovih devet stotina hiljada franaka? — upita beležnik, koji je smatrao da je ostalo još samo da unese u zapisnik tu klauzulu, ali je želeo da se ipak uveri u Noartijeov pristanak i da taj pristanak konstatuju svi svedoci te čudne scene.

Valentina se izmakla jedan korak unazad i plakala je oborenih očiju. Starac je pogleda u jednom trenutku sa izrazom duboke nežnosti, a zatim se okrenu beležniku i zatrepta očima na način koji je jasno izražavao njegovu volju.

— Ne? — reče beležnik. — Kako! Vi ne određujete za vašeg univerzalnog naslednika gospođicu Valentinu od Vilfora?

Noartije učini znak "ne".

— Da se ne varate? — povika beležnik začuđeno. — Vi zaista kažete ne?

— Ne! — ponovi Noartije. — Ne!

Valentina podiže glavu. Bila je zaprepašćena, ali ne time što je isključena iz nasledstva, nego time što je, i ne znajući, morala nečim u svome dedi izazvati osećanje koje obično uslovljava takve postupke.

Ali je Noartije pogleda sa tako dubokim izrazom nežnosti da ona povika:

— O, moj dobri deda, ja vidim, vi me lišavate samo vašeg imanja, ali mi ostavljate vaše srce.

— O, da, naravno — govorile su paralitičareve oči, zatvarajući se sa izrazom u kome se Valentina nije mogla prevariti.

— Hvala, hvala! — reče tiho mlada devojka.

U srcu gospođe od Vilfora pojavi se, međutim, jedna neočekivana nada; ona se primače starcu.

— Onda, znači da vi vaše imanje ostavljate vašem unuku Eduardu od Vilfora, dragi gospodine Noartije? — upita majka.

Starac je strašno zatreptao očima, izražavajući skoro mržnju.

— Ne — reče beležnik. — Onda, gospodinu vašem sinu, koji je ovde prisutan?

— Ne — odvrati starac.

Dva beležnika se začuđeno pogledaše. Vilfor i njegova žena osećahu kako ih obliva rumen, jedno od stida, a drugo od srdžbe.

— Ali, šta smo vam učinili, deda, — reče Valentina — zar nas više ne volite?

Starčev pogled preleti brzo preko njegovog sina, preko snahe i zaustavi se na Valentini sa izrazom duboke nežnosti.

— Pa dobro, — reče ona — ako me voliš, dobri deda, pokušaj da tu ljubav dovedeš u vezu sa onim što činiš u ovom trenutku. Ti me razumeš, ti znaš da nisam nikad pomišljala na tvoje imanje; uostalom, vele da sam bogata i po majci, veoma bogata, ali, izjasni se.

Noartije prikova svoj vatreni pogled za ruku Valentininu.

— Moja ruka? — reče ona.

— Da — učini Noartije.

— Njena ruka! — ponoviše svi prisutni.

— Ah, gospodo, vidite i sami da je sve besciljno i da je moj jadni otac lud — reče Vilfor.

— O, — povika najednom Valentina — ja razumem! Moja udaja, zar ne, dobri deda?

— Da, da, da — ponovi tri puta paralitičar blesnuvši očima svaki put kada su se podizali njegovi kapci.

— Ti se ljutiš na nas zbog udaje, zar ne?

— Da.

— Ali, to je besmislica — reče Vilfor.

— Izvinite, gospodine, — reče beležnik — sve je to, naprotiv, vrlo logično i meni se čini da se savršeno povezuje jedno s drugim.

— Ti ne želiš da se udam za gospodina Franca od Epineja?

— Ne, ne želim — izrazi starčevo oko.

— I vi isključujete iz nasleđa vašu unuku, — povika beležnik — jer se udaje protiv vaše volje?

— Da — odgovori Noartije.

— Tako da bi ona, ako ne bi bilo te udaje, bila vaša naslednica?

— Da.

Tada oko starca zavlada duboka tišina.

Dva beležnika su se savetovala. Valentina je, sklopljenih ruku, gledala svoga dedu sa zahvalnim osmehom. Vilfor je grizao svoje tanke usne. Gospođa od Vilfora nije mogla da uguši jedno radosno osećanje koje je, i protiv njene volje, zračilo sa njenog lica.

— Uostalom, — reče najzad Vilfor, prekinuvši prvi ćutanje — čini mi se da sam samo ja pozvan da sudim o preimućstvima koje govore u korist te veze. Kao jedini gospodar ruke moje kćeri, ja želim da se ona uda za gospodina Franca od Epineja i ona će se za njega udati.

Valentina plačući pade na fotelju.

— Gospodine, — reče beležnik obrativši se starcu — šta nameravate da učinite od vašeg imanja u slučaju da se gospođica Valentina uda za gospodina Franca.

Starac ostade nepomičan.

— Vi, ipak, nameravate da njime raspolažete.

— Da — učini Noartije.

— U korist nekog iz vaše porodice?

— Ne.

— Onda, u korist sirotinje?

— Da.

— Ali, — reče beležnik — vi znate da se zakon protivi tome da vašeg sina potpuno lišite nasledstva?

— Da.

— Vi ćete, dakle, raspolagati samo sa onim delom koji na osnovu zakona možete odvojiti.

Noartije ostade nepomičan.

— Vi ostajete kod vaše želje da raspolažete celokupnom imovinom?

— Da.

— Ali, posle vaše smrti testament će biti napadan?

— Ne.

— Moj otac me poznaje, gospodine, — reče gospodin od Vilfora — on zna da će njegova volja biti sveta za mene. Uostalom, on shvata da se ja, u mome položaju, ne mogu parničiti protiv sirotinje.

Noartijeovo oko je likovalo.

— Šta ste odlučili, gospodine? — upita beležnik Vilfora.

— Ništa, gospodine. To je odluka koju je moj otac u sebi doneo i ja znam da moj otac svoje odluke ne menja. Ja se mirim s tim. Tih devet stotina hiljada franaka izaći će iz porodice da bi obogatilo bolnice, ali ja neću popustiti jednoj starčevoj ćudi, nego ću postupati prema svojoj savesti.

I Vilfor se povuče sa svojom ženom, ostavljajući svoga oca da slobodno zaveštava svoje imanje kako hoće.

Istoga dana testament je bio sastavljen. Potraženi svedoci, starac je testament odobrio, zatim je testament zatvoren u prisustvu svedoka i deponovan kod gospodina Dešana, porodičnog pravozastupnika.

3. TELEGRAF

Gospodin i gospođa od Vilfora saznaše, pošto su se vratili u svoj stan, da je gospodin grof od Monte Krista, koji je došao da im učini posetu, uveden u salon i da ih čeka. Gospođa od Vilfora, isuviše uzbuđena da bi ušla nepripremljena, prođe u svoju spavaću sobu, dok se državni tužilac, sigurniji u sebe, uputi pravo u salon.

Ali, ma koliko da je bio gospodar svojih osećanja, ma kako da je umeo da podesi svoje lice, gospodin od Vilfora nije uspeo da ukloni oblak sa svoga čela i da svoj mračni i zamišljeni izraz prikrije od grofa, sa čijeg je lica zračio radostan osmeh.

— Ah, bože moj, — reče Monte Kristo posle prvih ljubaznih reči — šta vam je, gospodine od Vilfora? Da nisam stigao u trenutku kada ste sastavljali neku optužbu isuviše tešku?

Vilfor pokuša da se osmehne.

— Ne, gospodine grofe, — reče on — ovde nema druge žrtve osim mene. Ja gubim spor. Slučaj, tvrdoglavost i ludost podigli su optužbu.

— Šta hoćete da kažete? — upita Monte Kristo sa savršeno odglumljenim interesovanjem. — Da li vam se, stvarno, desila neka ozbiljna nesreća?

— O, gospodine grofe, — reče Vilfor tonom mirnim, ali punim gorčine — ne vredi da se o tome govori: skoro ništa, prosto gubitak novca.

— Zaista, — odgovori Monte Kristo — gubitak novca je sitnica sa imanjem kao što je imanje koje vi posedujete i sa duhom filozofskim i uzdignutim kao što je vaš!

— Međutim, — odvrati Vilfor — pitanje novca nije ono što me u ovom slučaju tišti, iako, pored svega, devet stotina hiljada franaka zaslužuje izvesno žaljenje, ili bar izvesnu srdžbu. Mene vređa ta sudbina, slučaj ili fatalnost, ne znam kako da nazovem silu koja je na mene usmerila ovaj udarac što me je pogodio, a koji je srušio, ćudljivošću jednog podetinjalog starca, moje nade u sreću moje kćeri i razorio, možda, njenu budućnost.

— O, bože moj, šta je to? — povika grof. — Devet stotina hiljada franaka, velite? Zaista, kao što kažete, ta suma zaslužuje da se žali, pa čak kada je čovek i filozof. A ko vam nanosi taj bol?

— Moj otac, o kome sam vam govorio.

— Gospodin Noartije! Šta kažete! Ali, čini mi se, vi mi rekoste da je on potpuno paralizovan i da su sve njegove sposobnosti uništene.

— Da, njegove fizičke sposobnosti, jer ne može da se miče i ne može da govori, ali ipak, kao što vidite, pored svega toga on misli, hoće i dela. Ja sam ga ostavio pre pet minuta, i u ovome trenutku on diktira testament dvojici beležnika.

— Znači, onda, da govori?

— Još bolje, uspeo je da ga shvate.

— Kako to?

— Pomoću pogleda. Njegove oči i dalje žive i, kao što vidite, ubijaju.

— Dragi moj,— reče gospođa od Vilfora, koja je upravo ulazila — možda preterujete u oceni situacije?

— Gospođo… — reče grof poklonivši se.

Gospođa od Vilfora pozdravi sa svojim najljubaznijim osmehom.

— Šta mi to ispriča gospodin od Vilfora? — upita Monte Kristo. — Kakva je to nerazumljiva nemilost?…

— Nerazumljiva, to je prava reč! — prihvati državni tužilac slegnuvši ramenima. — Samo ćudijivost jednoga starca!

— Zar se ne može nagovoriti da izmeni tu odluku?

— Naravno, — reče gospođa od Vilfora — i od moga muža zavisi da li će taj testament, umesto da bude sastavljen na štetu Valentininu, biti sastavljen u njenu korist.

Videći da su supruzi Vilfor počeli da govore u alegorijama, grof se učini kao da ih ne sluša, posmatrajući sa najdubljom pažnjom i sa upadljivim odobravanjem Eduarda, koji je sipao mastilo u pojilo za ptice.

— Draga moja, — reče Vilfor odgovarajući svojoj ženi — vi znate da ja ne volim da u kući zauzimam stav nekog patrijarha i da nikad nisam verovao da sudbina sveta zavisi od jednog pokreta moje glave. Međutim, važno je da se u mojoj porodici poštuju moje odluke i da ludilo jednog starca i ćud jednog deteta ne sruše plan koji se u mome duhu izrodio pre toliko godina. Baron od Epineja je bio moj prijatelj, vi to znate, i bračna veza sa njegovim sinom bila bi veoma prikladna.

— Mislite li — reče gospođa od Vilfora — da je Valentina u dogovoru s njim?… Zaista… ona se uvek protivila tome braku i ne bih se čudila ako bi sve ono što smo čuli i videli bilo samo izvršenje jednog plana, dogovorenog između njih.

— Gospođo, — reče Vilfor — verujte mi, čovek se ne odriče tako lako imanja od devet stotina hiljada franaka.

— Ona će se odreći celoga sveta, gospodine. Vi znate da je pre godinu dana htela da ode u manastir.

— Svejedno, — reče ponovo Vilfor — ja velim, gospođo, da se to venčanje mora obaviti.

— Nasuprot volji vašega oca — reče gospođa od Vilfora, udarajući u drugu žicu. — To je vrlo ozbiljno!

Monte Kristo se pravio kao da ih ne sluša, ali nije gubio nijedne reči od onoga što su govorili.

— Gospođo, — odvrati Vilfor — ja mogu reći da sam uvek poštovao svoga oca, jer sam uz prirodno osećanje potomka imao u sebi i svest o njegovom duhovnom starešinstvu, smatrajući da je otac svetinja, i to iz dva razloga: kao naš tvorac i kao naš učitelj. Ali danas moram odreći postojanje inteligencije u starcu koji, zbog jedne proste uspomene na mržnju koju je gajio prema ocu, progoni jednako i sina. Bilo bi, dakle, smešno s moje strane da svoje držanje podešavam prema njegovim ćudima. Ja ću i dalje imati najveće poštovanje prema gospodinu Noartijeu, podneću bez žaljenja novčanu kaznu koju mi je dosudio, ali ću ostati čvrsto pri svojoj volji i svet će oceniti na čijoj je strani zdrav razum. Prema tome, ja ću udati svoju kćer za barona Franca od Epineja, jer je ta udaja, po mome shvatanju, dobra i časna, i jer ja hoću, u krajnjoj liniji, da udam svoju kćer onako kako mi se dopada.

— Kako! — reče grof, čije je odobravanje državni tužilac pogledom stalno tražio. — Kako! Gospodin Noartije isključuje iz nasleđa, velite, gospođicu Valentinu zato što će se udati za gospodina barona Franca od Epineja?

— Ah, šta ćete, gospodine, tako je. To je razlog — reče Vilfor slegnuvši ramenima.

— To je, bar, vidljiv razlog — dodade gospođa od Vilfora.

— I stvarni razlog, gospođo. Verujte mi, ja poznajem svoga oca.

— Da li se to može shvatiti? — odgovori mlada žena. — Zašto bi se, pitam ja vas, gospodin od Epineja manje sviđao gospodinu Noartijeu nego neki drugi?

— Zaista, — reče grof — upoznao sam gospodina Franca od Epineja, sina generala od Kenela, zar ne, koga je kralj Šarl X učinio baronom od Epineja.

— Tačno — reče Vilfor.

— Pa lepo, to je divan mladić, čini mi se!

— Sigurna sam — reče gospođa od Vilfora — da je to samo izgovor. Starci su tirani onima koje vole: gospodin Noartije neće da se njegova unuka uda.

— Ali, — reče Monte Kristo — da li znate neki uzrok te mržnje.

— Eh, bože moj, ko bi to mogao znati!

— Možda neka antipatija političke prirode?

— Stvarno, moj otac i otac gospodina od Epineja živeli su u burnim vremenima, čije sam ja samo poslednje dane zapamtio — reče Vilfor.

— Nije li vaš otac bio bonapartist? — upita Monte Kristo. — Koliko se sećam, čini mi se da ste mi rekli nešto slično.

— Moj otac je, pre svega, bio jakobinac, — produži Vilfor — koga je njegov zanos odveo van granica mudrosti. Senatorska toga, kojom ga je Napoleon ogrnuo, samo je preobukla starca, ali ga nije izmenila: kada je moj otac sklapao zavere, to nije bilo za cara, to je bilo protiv Burbonaca. Moj otac je imao nešto strašno u sebi: on se nije nikad borio za neostvarljive utopije, nego za stvari moguće, primenjujući, za obezbeđenje uspeha u tim mogućim stvarima, one strašne teorije Montanje koje nisu ustupale ni pred kakvim sredstvom.

— Pa eto, — reče Monte Kristo — vidite, u tome je stvar: gospodin Noartije i gospodin od Epineja sukobili su se na političkom polju. Gospodin general od Epineja, mada je služio pod Napoleonom, sačuvao je, verovatno, u dubini srca rojalistička osećanja. Nije li to onaj koga su ubili jedne večeri po izlasku iz kluba napoleonovaca, u koji su ga pozvali sa nadom da će u njemu naći sabrata?

Vilfor pogleda grofa skoro sa strahom.

— Da li se varam? — reče Monte Kristo.

— Ne, gospodine, — reče gospođa od Vilfora — tačno je tako. I baš zbog ovoga što ste upravo rekli, a da bi video kako se gase stare mržnje, gospodin od Vilfora je došao na tu zamisao da se zbliže i zavole dvoje dece čiji su se očevi mrzeli.

— Uzvišena zamisao, — reče Monte Kristo — zamisao puna plemenitosti, koju bi svak morao pozdraviti. Zaista, bilo bi lepo videti kako se gospođica Noartije od Vilfora naziva gospođom Franca od Epineja.

Vilfor uzdrhta i pogleda Monte Krista kao da je hteo da u dnu njegovog srca pročita nameru sa kojom je izgovorio te reči.

Ali grof je zadržao na usnama svoj stereotipni dobronamerni osmeh i državni tužilac, i pored dubine svoga pogleda, ni ovoga puta nije sagledao dublje ispod kože.

— Tako, — produži Vilfor — iako za Valentinu predstavlja veliku štetu gubitak imanja njenog dede, ja ipak ne smatram da zbog toga ovaj brak treba pokvariti. Ne verujem da će gospodin od Epineja ustuknuti pred tim novčanim gubitkom. On će videti da ja, možda, vredim više nego ta suma novca, ja koji taj novac žrtvujem želji da održim datu mu reč. On će, uostalom, računati s tim da je Valentina bogata i po nasleđu od majke, kojim upravljaju gospodin i gospođa od Sen-Merana, ded i baka po majci, koji je oboje nežno vole.

— I koji zaslužuju da budu voljeni i negovani kao što je Valentina volela i negovala gospodina Noartijea — reče gospođa od Vilfora. — Uostalom, oni će doći u Pariz najkasnije za mesec dana i Valentina, posle ove uvrede, neće morati da se živa zakopava pored gospodina Noartijea, kao što je dosada činila.

Grof je sa zadovoljstvom slušao te neskladne glasove uvređenog samoljublja i teško oštećenog interesa.

— Ali, — reče Monte Kristo posle jednog trenutka ćutanja — meni se čini, i ja vas unapred molim da me izvinite za ono što ću reći, meni se čini da gospodin Noartije, ako isključuje iz nasleđa gospođicu od Vilfora, kao krivu što hoče da se uda za mladića čijeg je oca mrzeo, ne može istu krivicu pripisivati ovom milom Eduardu.

— Zar ne, gospodine? — povika gospođa od Vilfora tonom koji je nemoguće opisati. — Zar ne, da je to nepravedno, odvratno nepravedno? Jadni Eduard, i on je isto tako unuk gospodina Noartijea kao i Valentina, pa ipak, kad se Valentina ne bi udala za gospodina Franca, gospodin Noartije bi samo njoj ostavio sve svoje imanje. Najzad, Eduard produžuje ime porodice, ali će Valentina, bez obzira na to, čak ako se pretpostavi da će je njen deda stvarno isključiti iz nasleđa, biti ipak tri puta bogatija od Eduarda.

Pošto je podbo gde je trebalo, grof je slušao i nije više govorio.

— Čujte, — poče ponovo Vilfor — čujte, gospodine grofe prestanimo, molim vas, da razgovaramo o tim porodičnim nevoljama; da, to je istina, moje imanje će uvećati prihode siromaha, koji su danas pravi bogataši. Da, moj otac će me prevariti u jednoj opravdanoj nadi, i to bez razloga, ali ću ja postupiti kao čovek od krvi i čovek od srca. Gospodin od Epineja će imati dohodak u visini dohotka od te sume, koji sam mu obećao, pa makar ja sam sebi morao nametnuti najteža lišavanja.

— Ipak, — poče ponovo gospođa od Vilfora, vraćajući se jednoj misli koja je bez prestanka radila u dnu njenoga srca — možda bi bolje bilo poveriti ovu neprijatnu stvar gospodinu od Epineja, pa da on sam povuče svoju reč.

— O, to bi bila velika nesreća! — povika Vilfor.

— Velika nesreća? — ponovi Monte Kristo.

— Svakako — produži Vilfor stišavajući se. — Propala udaja, čak i kad se to desi zbog novca, baca izvesnu senku na mladu devojku. A zatim, nekadašnji glasovi, koje sam hteo da ućutkam, još bi se više raširili. Ali ne, od toga nema ništa. Gospodin od Epineja će smatrati, ako je pošten čovek, da je još više u obavezi posle isključenja Valentine iz nasleđa nego pre toga. Inače bi postupao samo kao gramžljivac. Ne, to je nemoguće.

— Ja mislim kao i gospodin od Vilfora, — reče Monte Kristo, zadržavajući pogled na gospođi od Vilfora — i kad bih se mogao u dovoljnoj meri ubrajati u njegove prijatelje, ja bih dozvolio sebi da mu dam savet, ja bih mu preporučio, s obzirom da će se gospodin od Epineja uskoro vratiti, kako sam čuo, da tu stvar sveže tako čvrsto da se ne može razvezati; ja bih se, najzad, upustio u tu igru, čiji ishod mora biti častan za gospodina od Vilfora.

Vilfor se diže ponesen primetnom radošću, dok je njegova žena lako prebledela.

—Tako je, to je ono što sam i tražio, i ja ću se koristiti mišljenjem jednog savetnika kao što ste vi — reče on pružajući ruku Monte Kristu. — Prema tome, neka svi u ovoj kući smatraju kao da se nije ni desilo ono što se danas ovde dogodilo: nema nikakve izmene u našim planovima.

— Gospodine, — reče grof — ja vam jamčim da će svet, ma koliko da je nepravedan, odobriti vašu odluku. Vaši prijatelji će se njome ponositi i gospodin od Epjneja će, ako bi morao uzeti gospođicu od Vilfora bez miraza, što se neće desiti, biti radostan što ulazi u porodicu u kojoj se znadu uzvisiti do takvih žrtava da bi održali svoju reč i ispunili svoju dužnost.

Dok je govorio te reči, grof se digao i spremao da ode.

— Zar odlazite, gospodine grofe? — reče gospođa od Vilfora.

— Moram, gospođo. Ja sam došao samo da vas podsetim na vaše obećanje za subotu.

— Zar se plašite da bismo zaboravili?

— Vi ste i suviše dobri, gospođo, ali gospodin od Vilfora, ima tako ozbiljne i katkada tako hitne poslove…

— Moj muž je dao svoju reč, gospodine, — reče gospođa od Vilfora — i vi ste maločas videli da je on drži i kad treba da izgubi sve, pa će je tim pre držati kada ima da dobije.

— Da li treba da se nađemo u vašoj kući na Jelisejskim poljima? — upita Vilfor.

— Ne, — reče Monte Kristo — i vašu pažnju utoliko više cenim: sastanak je van grada.

— Van grada?

— Da.

— A gde je to? Valjda blizu Pariza?

— Pola časa od gradske kapije, u Oteju.

— U Oteju! — povika Vilfor. — Ah! Zaista, gospođa mi je rekla da stanujete u Oteju, jer je kod vas, onom prilikom, bila prenesena. A u kome kraju Oteja?

— La Fontenova ulica!

— La Fontenova ulica! — povika Vilfor prigušenim glasom. — A koji broj?

— Broj dvadeset i osam.

— Znači da su vama — povika Vilfor — prodali kuću gospodina od Sen-Merana?

— Gospodina od Sen-Merana? — upita Monte Kristo. — Ta je kuća, dakle, pripadala gospodinu od SenMerana?

— Da, — prihvati gospođa od Vilfora — i nećete mi, gospodine grofe, verovati jednu stvar.

— A šta to?

— Vi nalazite da je ta kuća lepa, zar ne?

— Prekrasna.

— E, vidite, moj muž nikada nije hteo da u njoj stanuje.

— Ah, gospodine, — reče Monte Kristo — to je, zaista, neka predrasuda, koju ne uzimam u obzir.

— Ja ne volim Otej, gospodine — odgovori državni tužilac, savlađujući se s naporom.

— Ali nadam se da neću biti tako nesrećan, — reče uznemireno Monte Kristo — da me ta antipatija liši sreće da vas dočekam?

— Ne, gospodine grofe… nadam se… verujte da ću učiniti sve što budem mogao — reče Vilfor zbunjeno.

— O, — odgovori Monte Kristo — ja ne primam izvinjenja. Čekam vas u subotu, u šest časova i, ako ne biste došli, ja bih verovao, a šta znam? da nad tom kućom, u kojoj se ne stanuje već preko dvadeset godina, lebdi neka žalosna tradicija, neka krvava legenda.

— Doći ću, gospodine grofe, doći ću — reče živo Vilfor.

— Hvala — reče Monte Kristo. — A sada mi dozvolite da se oprostim od vas.

— Stvarno, — reče gospođa od Vilfora — rekli ste da nas morate ostaviti, gospodine grofe, i upravo ste hteli, čini mi se, da nam kažete i zašto, ali ste se prekinuli da biste prešli na neku drugu misao.

— Zaista, gospođo, — reče Monte Kristo — ne znam da li ću se usuditi da vam kažem kuda idem.

— Eh! Recite ipak.

— Idem, kao prava lutalica, da vidim jednu stvar koja me je često navodila da razmišljam o njoj čitave sate.

— A šta je to?

— Telegraf. Eto, izrekoh se i utoliko gore po mene.

— Telegraf! — ponovi gospođa od Vilfora.

— Da, tako je: telegraf! šta ćete! Gledao sam, pokatkad, kako se pored nekog puta, na kakvom brežuljčiću, pod prekrasnim suncem, dižu uvis njegove crne vitke ruke, nalik na nožice nekog ogromnog insekta, i nikad to nisam gledao bez uzbuđenja, kunem vam se, jer sam pri tome uvek mislio kako se njegovi čudni znaci, sekući vazduh bez i najmanje greške i noseći na tri stotine milja nepoznatu volju jednog čoveka koji sedi za stolom drugom čoveku koji na kraju linije sedi za drugim stolom, ocrtavaju na sivoj pozadini oblaka ili na plavetnilu neba, i to po samoj snazi volje njihovog svemoćnog upravljača: tada sam verovao u duhove, silfe, patuljke, u okultne snage i smejao sam se. Ali, nikad nisam dobio želju da vidim izbliza te velike insekte sa belim trbuhom, sa crnim i mršavim nogama, jer sam se bojao da ću pod njihovim kamenim krilima naći mali ljudski duh, ukrućen, pedantan, nakljukan naukom, kabalom ili čarolijama. Ali sam jednog lepog jutra saznao da je čovek koji upravlja telegrafom jadni mali činovnik sa platom od hiljadu i dve stotine franaka godišnje, koji je celog dana zauzet time da posmatra, ne nebo kao astronom, ne vodu kao ribar, ne prirodu kao kakav šupljoglayac, nego drugog insekta sa belim trbuhom i crnim nogama, svoga korespondenta, koji se nalazi na četiri ili pet milja od njega. Tada sam osetio kako me obuzela radoznala želja da vidim izbliza tu živu svilobubu i da prisustvujem komediji koju iz dubine svoje čaure priređuje ona drugoj, svilenoj bubi, vukući jedne sa drugima krajeve niti.

— I vi idete tamo?

— Idem.

— Na koji telegraf? Na telegraf Ministarstva unutrašnjih poslova ili Opservatorije.

— O, ne, tamo bih naišao na ljude koji bi me naterali da shvatim stvari koje ne želim da znam i koji bi mi, i mimo moje volje, objasnili tajnu koju ni sami ne znaju. Dođavola! Hoću da sačuvam iluzije koje još imam o insektima, dosta je što sam već izgubio iluzije koje sam imao o ljudima. Neću ili, dakle, ni u telegraf Ministafstva unutrašnjih poslova ni u telegraf Opservatorije. Meni je potreban telegraf usred polja da bih tamo našao onog pravog dobričinu, okamenjenog u njegovoj kuli.

— Vi ste neki neobičan gospodin — reče Vilfor.

— Šta mi savetujete, koju liniju da pogledam?

— Pa, onu koja je najviše zauzeta u ovome času.

— Tako! Onda liniju za Španiju?

— Tačno. Želite li pismo od ministra da bi vam objasnili…

— Ne, ne — reče Monte Kristo. — Naprotiv, velim vam da u tome ne želim ništa da shvatim. Od onog časa kada bih nešto shvatio, za mene ne bi više bilo telegrafa, ostao bi jedino znak gospodina Dišatela, ili gospodina od Montalivea, upućen prefektu Bajone, maskiran sa dve grčke reči: Tele, grafein. Ja želim da sačuvam životinju sa crnim nogama i strašnu reč u svoj njenoj čistoti i u mome punom obožavanju.

— Idite, idite, jer će za dva časa biti noć i više nećete videti ništa.

— Dođavola! Vi me plašite. Gde je najbliže?

— Na bajonskoj liniji?

— Dobro, neka bude na bajonskoj liniji.

— Onda je to telegraf u Šatijonu.

— A posle Šatijona?

— Mislim da dođe telegraf u Monleriju.

— Hvala, doviđenja! U subotu ću vam pričati svoje utiske.

Na kapiji se grof susrete sa dvojicom beležnika koji su malo pre toga isključili Valentinu iz nasleđa i koji su odlazili ushićeni što su završili posao za koji su očekivali da će im sigurno doneti veliku slavu.

4. NAČIN DA SE JEDAN VRTLAR OSLOBODI PUHOVA KOJI JEDU NJEGOVE BRESKVE

Ne iste večeri kao što je bio rekao, nego sutradan ujutro, grof Monte Kristo iziđe na kapiju Anfer, uputi se drumom za Orlean, prođe kroz selo Lina, ne zaustavljajući se u telegrafu, koji je, baš u trenutku kada je grof prolazio, micao svojim dugačkim mršavim rukama, i stiže do kule u Monleriju, koja je podignuta, kao što je poznato, na najuzdignutijem mestu ravnice istoga imena.

U podnožju brežuljka grof izađe iz kola i jednom malom kružnom stazicom, širokom osamnaest palaca, poče da se penje uz brdo. Kada je stigao na vrh, nađe se pred jednom živom ogradom, na kojoj su, posle ružičastih i belih cvetova, visili zeleni plodovi.

Monte Kristo potraži vrata na toj maloj ogradi i ubrzo ih nađe. Bila su to rešetkasta drvena vrata, koja se okreću na vrbovim baglamama, a zatvaraju se pomoću klinca i uzice. Grof je odmah upoznao taj mehanizam i vrata se otvoriše.

Tada se grof nađe u jednom malom vrtu, dugačkom dvadeset i širokom dvanaest stopa, koji se s jedne strane graničio ogradom na kojoj je bila ona duhovito izmišljena naprava koju smo nazvali vratima, a s druge strane starom kulom, obraslom bršljanom i šebojem.

Verovatno da bi ta kula, tako smežurana i okićena cvećem, kao neka baka kojoj su unuci došli da čestitaju rođendan, znala pričati strašne drame, samo da je imala i usta kao što je imala već one opasne uši što ih poslovica pripisuje zidovima.

Kroz vrt je vodila staza posuta crvenim peskom, pored koje je ivica od velikih šimšira, starih više godina, upadala u oči svojim žarkim tonovima, koji bi veselili oko Delakroa, našeg modernog Rubensa. Ta je staza imala oblik osmice, tako da je u vrtu od dvadeset i pet stopa pravila šetalište od šezdeset stopa. Nikada Flora, vesela i nasmejana boginja dobrih latinskih vrtlara, nije bila poštovana sa takvim čistim kultom kao što je bio kult koji joj je ukazivan za te male ograde.

Zaista, na dvadeset ružinih grmova, koji su predstavljali cvetne leje, ni na jednom listu nije bilo ni traga od mušice, ni na jednoj stabljici nije bilo grozdića zelenih vašiju, koje podgrizaju i pustoše biljke na vlažnom terenu. Ipak, tome vrtu vlaga nije nedostajala: o njoj je dovoljno svedočila zemlja crna kao čađ i senovito lišće drveća. Uostalom, veštačka vlaga je naknađivala prirodnu vlagu, zahvaljujući buretu punom ustajale vode, koje se nalazilo u jednom kraju vrta. U buretu su se videle, na zelenom pokrivaču, jedna kreketuša i jedna krastava žaba, koje su, verovatno zbog neslaganja svojih naravi, stajale na dva suprotna kraja bureta, okrenuvši jedna drugoj leđa.

Na stazama nije bilo ni jedne jedine travke, a na dugačkim lejama nijednog parazitskog izdanka. Nikakva domaćica ne čisti i ne neguje sa više pažnje svoje geranijume, kaktuse i rododendrone u svojim porcelanskim saksijama nego što je to činio dotada nevidljivi vlasnik toga vrta.

Monte Kristo se zaustavi, pošto je zatvorio vrata, nataknuvši vrpcu na ekser, i pređe pogledom celo imanje.

— Izgleda — reče on — da telegrafista ima plaćenog vrtlara ili se sam strastveno bavi vrtlarstvom.

Najednom se sudari o nešto šćućureno iza nekih kolica natrpanih lišćem. To nešto se diže sa usklikom koji je izražavao čuđenje i Monte Kristo se nađe pred čovekom pedesetih godina koji je sakupljao jagode, stavljajući ih na listove vinove loze.

Bilo je tu dvanaest lozovih listova i isto toliko jagoda. Čovek, dižući se, zamalo ne ispusti i jagode, i listove, i tanjiriće.

— Vi ste u berbi, gospodine? — reče Monte Kristo smešeći se.

— Izvinite, gospodine, — odgovori čiča prinevši ruku kapi — ja nisam gore, to je istina, ali sam sišao ovoga časa.

— Ne ustručavajte se ništa od mene, dragi prijatelju, — reče grof — uberite vaše jagode, ako vam je još neka ostala.

— Imam ih još deset — reče čovek. — Ovde ih je jedanaest, a imao sam ih dvadeset i jednu, pet više nego prošle godine. Ali, to nije čudno, proleće je ove godine bilo toplo, a ono što treba jagodama, gospodine, to je toplota. Eto, zato ih umesto šesnaest, koliko sam imao prošle godine, ove godine imam, vidite, jedanaest već ubranih, dvanaest, trinaest, četrnaest, petnaest, šesnaest, sedamnaest, osamnaest. O, bože moj, dve mi nedostaju, još su juče tu bile, gospodine, bile su tu, siguran sam, brojao sam ih. Mora biti da mi ih je digao sin mame Simon; video sam ga kako se jutros šunjao ovuda. Ah, vidi ti malog ugursuza, da krade iz ograđenog prostora! Zar ne zna kamo ga to može odvesti.

— Zaista, — reče Monte Kristo — to je ozbiljno, ali ćete uzeti u obzir krivčevu mladost i njegovu oblapornost.

— Naravno, — reče vrtlar. — Ipak, zbog toga stvar nije manje neprijatna. Ali, gospodine, izvinite još jednom, možda sam nekog šefa pustio da me ovde čeka?

I on plašljivim pogledom ispitivaše grofa i njegovo plavo odelo.

— Umirite se, dragi prijatelju, — reče grof sa onim osmehom, koji je po njegovoj volji bivao strašan ili dobroćudan, a koji je u tom času izražavao samo blagonaklonost — ja nisam nikakav šef koji je došao u inspekciju, nego prosto putnik koga je dovela radoznalost i koji počinje da zamera samome sebi na ovoj poseti, jer vidi da vam oduzima vaše vreme.

— O, moje vreme nije skupo — odvrati čiča sa melanholičnim osmehom. — Međutim, to vreme pripada vladi i ja ga ne bih smeo gubiti, ali sam dobio signal koji mi je javio da se mogu odmarati jedan čas — on baci pogled na sunčani sat, jer se u vrtu moglo naći svega i svašta, pa čak i sunčani sat — i, vidite, imao sam još deset minuta slobodnih, a moje jagode su zrele… i, znate, jedan dan više… da li ćete verovati, gospodine, da mi ih puhovi jedu?

— Zaista, ne, ne bih verovao — odgovori ozbiljno Monte Kristo. — To je rđavo susedstvo, gospodine, to susedstvo puhova, s obzirom da ih mi ne jedemo kuvane u medu kao što su činili Rimljani.

— Ah, zar su ih Rimljani jeli? — reče vrtlar. — Jeli su puhove?

— Pročitao sam to kod Petronija — reče grof.

— Je li istina? Ah, ne mogu oni biti ukusni, iako se kaže: debeo kao puh. A nije čudno, gospodine, što su puhovi debeli, s obzirom da spavaju celog božjeg dana i da se bude samo zato da bi jeli cele noći. Vidite, prošle godine imao sam četiri kajsije. Jednu su mi načeli. Imao sam jednu breskvu, jednu jedinu, to je, istina, retko voće, i vidite, gospodine, napola su mi je pojeli, tamo sa strane zida. Prekrasna breskva, nisam nikad bolje jeo.

— Vi ste je jeli? — upita Monte Kristo.

— To jest polovinu koja je preostala, razumete. Bila je izvrsna, gospodine. Ah, dovraga, ta gospoda ne biraju najgore stvari. Oni su vam kao i sin mame Simon, nije on izabrao najgore jagode, sigurno! Ali ove godine, — produži vrtlar — budite mirni, to mi se neće desiti, pa makar ih noću morao čuvati, kad plodovi budu sazrevali.

Monte Kristo je video dovoljno: svaki čovek ima svoju strast, koja ga podgriza u dnu srca, kao što svako voće ima svoga crva. Strast telegrafiste bila je vrtlarstvo. On poče da kida lišće vinove loze koje je zaklanjalo grozdove od sunca i time osvoji srce vrtlarevo.

— Gospodin je došao da vidi telegraf? — reče on.

— Da, gospodine, ako to propisi ne zabranjuju.

— Oh, ni najmanje, — reče vrtlar — s obzirom da u tome nema nikakve opasnosti, jer niko ne zna i ne može znati šta mi preko telegrafa saopštavamo.

— Zaista, — prihvati grof — pričali su mi da vi ponavljate znake koje ni sami ne razumete.

— Tako je, gospodine, i ja više volim da je tako — reče telegrafista smešeći se.

— A zašto više volite tako?

— Jer na taj način nemam odgovornosti. Ja sam mašina i ništa drugo, i od mene se ne traži ništa više nego da funkcionišem.

"Dođavola", pomisli Monte Kristo, "da nisam, kojim slučajem, naišao na čoveka bez ambicije? To bi značilo nemati sreće!"

— Gospodine, — reče vrtlar, bacivši pogled na svoj sunčani sat — deset minuta će isteći za koji trenutak i ja se vraćam na moje mesto. Želite li da se popnete sa mnom?

— Idem sa vama.

Monte Kristo uđe u kulu, koja je bila podeljena na tri sprata. Na najdonjem spratu nalazile su se, prislonjene uza zid, neke poljoprivredne alatke, kao što su motike, grablje, prskalice. To je bio sav nameštaj. Drugi sprat je bio stan, ili, bolje reći, činovnikovo prenoćište. U njemu se nalazilo nešto malo sirotinjskog posuđa, jedan krevet, sto, dve stolice, kameno korito i nekoliko suvih biljčica obešenih o tavanicu, u kojima grof poznade grašak i španski pasulj, čije je semenje čiča čuvao u samoj mahuni. Sve je bilo označeno natpisima sa brižljivošću jednog prirodoslovca iz botaničke bašte.

— Treba li mnogo vremena, gospodine, da se nauči telegrafija? — upita Monte Kristo.

— Ne traje dugo učenje, nego služba u svojstvu prekobrojnog činovnika.

— A kolika je plata?

— Hiljadu franaka, gospodine.

— To nije ništa.

— Ne, ali čovek ima stan, kao što vidite.

Monte Kristo pogleda po sobi.

— Samo da mu ne bude stalo do njegovog stana — promrmlja on.

Prešli su na treći sprat.

To je bila soba u kojoj se nalazio telegraf. Monte Kristo pogleda jednu za drugom dve gvozdene ručice pomoću kojih je činovnik upravljao mašinom.

— To je vrlo interesantno, — reče on — ali vam, posle dužeg vremena taj život mora biti pomalo otužan?

— Da, u početku se ukoči vrat od silnog gledanja, ali se čovek, posle godinu ili dve, navikne. A zatim, mi imamo naše časove odmora i dane u koje smo slobodni.

— Dane u koje ste slobodni?

— Da.

— A koji su to dani?

— Kada je magla.

— Ah! Tako je.

— To su moji svečani dani. U te dane siđem u vrt i sedim, podsecam, podrezujem, trebim, ukratko, vreme prolazi.

— Otkad ste ovde?

— Već deset godina, i pet godina pripravničke službe, svega petnaest godina.

— A koliko je vama godina?

— Pedeset i pet.

— Koliko godina službe morate imati da biste dobili penziju?

— Oh, gospodine, dvadeset i pet godina.

— A koliko iznosi penzija?

— Pet stotina franaka u srebru.

— Bedno čovečanstvo! — promrmlja Monte Kristo.

— Šta velite, gospodine? — upita činovnik.

— Velim da je to vrlo interesantno.

— Šta?

— Ovo što ste mi pokazali… I vi ništa ne razumete u tim vašim znacima?

— Baš ništa.

— I niste nikad pokušali da shvatite?

— Nikad. A šta bi mi to?

— Ipak, ima znakova koji se upućuju direktno vama.

— Tako je.

— I te znake razumete?

— To su uvek isti.

— I šta oni znače?

— Ništa novo… Imate jedan sat slobodan… ili Do sutra…

— To je sasvim jednostavno, — reče grof — ah, gledajte, izgleda da se vaš susedni telegraf stavlja u pokret.

— Ah, istina je! Hvala, gospodine.

— I šta vam kaže? Je li to nešto što razumete.

— Da; on me pita da li sam spreman.

— I kako mu odgovarate?

— Jednim znakom koji istovremeno obaveštava moga suseda sa desna da sam spreman, dok moga suseda sa leva poziva da se pripremi.

— To je vrlo oštroumno smišljeno — reče grof.

— Videćete, — produži čiča ponosno — za pet minuta počeće da govori

"Imam, dakle, pet minuta", reče Monte Knsto u sebi, "a to je vreme duže nego što mi je potrebno."

— Dragi moj gospodine, — reče on — dozvolite mi da vam postavim jedno pitanje.

— Postavite.

— Vi volite vrtlarstvo?

— Sa strašću.

— I vi biste bili srećni kada biste imali umesto terase duge dvadeset stopa zemljište od dva jutra.

— Gospodine, ja bih od tog napravio raj na zemlji.

— Sa vaših hiljadu franaka slabo živite?

— Prilično slabo, ali ipak živim.

— Da; ali imate samo jedan bedni vrtić.

— Ah, istina je, vrt nije veliki.

— I još, pored toga, pun puhova, koji sve pojedoše.

— To je moja propast.

— Recite mi, šta bi bilo kad biste, po nesreći, okrenuh glavu na drugu stranu dok vaš sused sa desna radi.

— Ne bih ga video.

— I šta bi se tada desilo?

— Ne bih mogao ponoviti signale.

— A posle?

— Posle bih bio novčano kažnjen što ih nisam, zbog nemarnosti, ponovio.

— Sa koliko?

— Sa sto franaka.

— Deseti deo vaših prihoda; to je lepo!

— Ah! — uzdahnu činovnik.

— To vam se već desilo? — reče Monte Kristo.

— Jedanput, gospodine, jedanput kad sam kalemio jednu ružu.

— Lepo. A sada, ako bi vam palo na pamet da u signalu nešto izmenite, ili da predate neki drugi?

— E, to je druga stvar, bio bih otpušten i izgubio bih penziju.

— Tri stotine franaka?

— Da, gospodine, sto srebrnjaka. Ali, vi razumete, nikad ne bih učinio ništa tako.

— Čak ni za vašu petnaestogodišnju platu? Šta velite? To zaslužuje da se čovek promisli.

— Za petnaest hiljada franaka?

— Da.

— Gospodine, vi me plašite.

— Ma nije valjda!

— Gospodine, vi me dovodite u iskušenje.

— Tako je! Petnaest hiljada franaka, razumete li?

— Gospodine, pustite me da gledam svog suseda sa desna!

— Naprotiv, ne gledajte ga, nego pogledajte ovo.

— A šta je to?

— Kako! Zar ne poznajete ove male hartijice?

— Banknote!

— Hiljadarke! Ima ih petnaest.

— I čije su?

— Vaše, ako hoćete.

— Moje! — povika činovnik prigušeno.

— Oh, bože moj! Da, vaše, u punom vašem vlasništvu.

— Gospodine, moj sused sa desna radi.

— Pustite ga da radi.

— Gospodine, vi ste me učinili nepažljivim i ja ću biti kažnjen.

— To će vas stajati sto franaka. Prema tome, imate računa da uzmete mojih petnaest hiljada banknota.

— Gospodine, moj sused sa desna postaje nestrpljiv i ponavlja svoje signale.

— Pustite ga da radi šta hoće, a vi uzmite ovo.

Grof gurnu paket činovniku u ruku.

— A sada, — reče on — to nije sve: sa vaših petnaest hiljada franaka nećete moći da živite.

— Imaću i dalje svoje mesto.

— Ne, izgubićete ga, jer ćete dati druge znake, a ne one koji su vama dati.

— Oh, gospodine, šta vi to predlažete?

— Jednu detinjariju.

— Gospodine, samo ako bih na to bio prisiljen…

— Baš i mislim da vas na to stvarno prisilim.

I Monte Kristo izvuče iz džepa još jedan paket.

— Evo još deset hiljada franaka — reče on. — Sa onih petnaest hiljada, koje su u vašem džepu, iznosiće to dvadeset i pet hiljada. Sa pet hiljada franaka kupićete lepu malu kuću i dva jutra zemlje, a sa preostalih dvadeset hiljada franaka imaćete hiljadu franaka rente.

— Vrt od dva jutra?

— I hiljadu franaka rente.

— Bože moj, bože moj!

— Ta uzmite!

I Monte Kristo silom ugura deset hiljada franaka činovniku u ruku.

— Šta treba da radim?

— Ništa naročito teško.

— Pa ipak?

— Predajte ove znake.

Monte Kristo izvuče iz džepa hartiju ispisanu znacima i brojevima koji su označavali red kojim je znake trebalo dati.

— Kao što vidite, to neće biti dugačko.

— Da, ili…

— Ali ćete tako imati vaše breskve i drugo.

To je upalilo. Sav crven od groznice, sa krupnim graškama znoja, čiča predade znake koje mu je dao grof i pored strašnih signala korespondenta sa desna, koji je, ne razumevajući ništa u toj promeni, poverovao da je čovek sa breskvama poludeo.

A što se tiče korespondenta sa leva, on je savesno ponavljao znake, koji su, na kraju linije, bili primljeni u Ministarstvu unutrašnjih poslova.

— A sada, eto, vi ste bogati — reče Monte Kristo.

— Da, — odgovori činovnik — ali po koju cenu.

— Čujte, prijatelju moj, — reče Monte Kristo — ne bih želeo da vas savest grize. Verujte mi, kunem vam se u to, niste učinili nikom ništa nažao a poslužili ste namerama božjim.

Činovnik je gledao novčanice, pipao ih, brojao. Bio je bled, bio je crven; najzad pojuri u svoju sobu da bi popio čašu vode, ali, pre nego što je stigao do korita, pade onesvešćen usred svoga sasušenog pasulja.

Pet minuta posle prijema telegrafske vesti u Ministarstvu, Debrej upregne konje u svoja kola i odjuri kod Danglara.

— Vaš muž ima kupone španskog zajma? — upita on baronicu.

— O, da! Ima ih u iznosu od šest miliona.

— Neka ih proda po ma kojoj ceni.

— A zašto to?

— Zato što je Don Karlos pobegao iz Burža i što se vratio u Španiju.

— Otkud to znate?

— Dođavola, — reče Debrej slegnuvši ramenima — odakle ja znam vesti?!

Baronica nije čekala da joj se kaže dva puta: ona otrča svome mužu, koji sa svoje strane otrča svome senzalu i naredi mu da hartije proda po svaku cenu.

Kada su ljudi videli da gospodin Danglar prodaje, španski papiri odmah padoše na berzi. Danglar izgubi pet stotina hiljada franaka, ali se oslobodi svih svojih kupona.

Uveče se moglo čitati u Mesažeru:

Telegrafska vest

Kralj Don Karlos je izmakao nadzoru koji je vršen nad njim u Buržu i vratio se u Španiju preko katalonske granice. Barselona je pristala uz njega.

U toku cele večeri govorilo se samo o dalekovidosti Danglara, koji je prodao svoje kupone, i o sreći koju je imao u takvom udarcu, izgubivši samo pet stotina hiljada franaka.

Oni koji su zadržali svoje kupone, ili su kupili Danglarove, smatrali su se upropašćenima i proveli su veoma tešku noć.

Međutim, sutradan se moglo čitati u Monitoru:

Juče je bez ikakvog osnova Mesažer objavio bekstvo Don Karlosa i pobunu u Barceloni.

Kralj Don Karlos nije napustio Burž i na poluostrvu vlada potpuni mir.

Jedna telegrafska vest, rđavo protumačena zbog magle, prouzrokovala je ovu zabludu.

Papiri skočiše dva puta više nego što su bili pali. To je za Danglara, u onom što je izgubio i u onom što nije dobio, predstavljalo razliku od celog miliona.

— Odlično! — reče Monte Kristo Morelu, koji se kod njega nalazio u času kada je javljeno za čudni preokret na berzi, čija je žrtva bio Danglar. — Napravio sam sa dvadeset i pet hiljada franaka pronalazak koji bih platio sto hiljada.

— A šta ste to pronašli? — upita Maksimilijan.

— Pronašao sam način da se jedan vrtlar oslobodi puhova koji mu jedu breskve.

5. AVETI

Na prvi pogled, i posmatrana spolja, kuća u Oteju nije imala ničeg raskošnog, ničeg što bi se moglo očekivati od stana namenjenog izdašnom grofu od Monte Krista, ali je ta jednostavnost zavisila samo od volje novog vlasnika, koji je izričito naredio da se spolja ništa ne menja. Da bi se u to uverili, potrebno je bilo samo pogledati kuću iznutra. U stvari, tek što bi se vrata otvorila, prizor se menjao.

Gospodin Bertučo je prevazišao samoga sebe ukusnim nameštajem i brzinom sa kojom je kuća uređena. Kao što je nekada vojvoda od Antena za jednu noć posekao celi drvored koji je smetao pogledu Luja XIV, tako je i gospodin Bertučo za tri dana zasadio celo jedno dvorište dotle potpuno golo. Lepe topole i sikomore, donete zajedno sa ogromnim korenjem, zasenčavale su glavnu fasadu kuće, ispred koje se, umesto kaldrme upola pokrivene korovom, pružao travnjak, čije su pločice bile postavljene tek toga jutra i koji je izgledao kao veliki ćilim na kome su se, poput bisera, svetlele kapljice vode kojom je bio poliven.

Uostalom, naredbe su dolazile od grofa. On je sam dao Bertuču plan u kome je bio naznačen broj i raspored drveća koje je moralo biti zasađeno, oblik i površina travnjaka koji je morao doći namesto kaldrme.

Sa tim izmenama kuća više nije mogla da se pozna. Bertučo je i sam tvrdio da je više ne poznaje, zatvorenu tako u njen novi okvir od zelenila.

Nastojnik se ne bi ljutio, bar dok se on u kući nalazio, da se i u vrtu učine neke izmene, ali je grof izričito zabranio da se ma šta u vrtu dirne. Bertučo je utoliko više zatrpavao cvećem predsoblje, stepeništa i kamine.

Ta je kuća svedočila o izvanrednoj veštini nastojnika da usluži i o znanju gospodarevom da bude uslužen. Pusta već dvadeset godina, do juče tako mračna i tako tužna, sva prožeta onim mrtvim mirisom koji bi se morao nazvati mirisom vremena, ta je kuća za jedan dan dobila, sa slikom života, čak i mirise koje je voleo gospodar, tako da je grof, kada je stigao, imao pri ruci svoje knjige i svoja oružja, pred očima svoje omiljene slike, u predsobljima pse čija je umiljavanja voleo, i ptice čiju je voleo pesmu. Tako je cela ta kuća, probuđena iz svog dugačkog sna, kao palata lepotice zaspale u šumi, živela, pevala, veselila se, nalik na one kuće koje smo odavno voleli i u kojima, kada moramo da ih napustimo, i nehotice ostavljamo jedan deo svoje duše.

Sluge su se radosno motale tamo-amo po lepom dvorištu: jedni, koji su radili u kuhinjama, promičući obnovljenim stepeništima, kao da su oduvek stanovali u toj kući, drugi, koji su radili u šupama za kola, u kojima su kočije bile sve na svome mestu i pod svojim brojem, izgledahu kao da su tu namešteni već pedeset godina. U konjušnicama su konji, iza jasala, rzanjem odgovarali konjušarima, koji su im govorili sa daleko više poštovanja nego što mnoge sluge govore sa svojim gospodarima.

Biblioteka je bila smeštena sa obe strane zida i sadržavala je oko dve hiljade knjiga; celo jedno odeljenje bilo je određeno za moderne romane, i roman koji se prethodne večeri pojavio već se nalazio na svome mestu, kočopereći se u svom crvenom i zlatnom povezu.

Sa druge strane kuće, kao pandan biblioteci, nalazila se staklena bašta ukrašena retkim biljkama, koje su cvetale u širokom japanskom posuđu od porcelana, a usred bašte, čudo u isti mah za čulo vida i čulo mirisa, bilijar za koji bi se reklo da su ga igrači napustili najviše pre jednog sata, ostavljajući kugle kao mrtve na zelenom pokrivaču.

Samo u jednu sobu nije dirnuo izdašni Bertučo. Ispred te sobe, koja se nalazila na levom uglu prvoga sprata, do koje se moglo popeti velikim stepeništem, a iz koje se moglo izaći tajnim stepenicama, prolazile su sluge sa radoznalošću, a Bertučo sa strahom.

Tačno u pet časova stiže grof, koga je pratio Alija, pred kuću u Oteju. Bertučo je očekivao njegov dolazak s nestrpljenjem i nespokojstvom; očekivao je neku pohvalu, strahujući u isto vreme od grofovog mrgođenja.

Monte Kristo siđe u dvorište, pređe kroz celu kuću i obiđe vrt, ćuteći i ne dajući ni najmanjeg znaka odobravanja ili nezadovoljstva.

Jedino je kada su ušli u njegovu spavaću sobu, koja se nalazila s druge strane, nasuprot zaključanoj sobi, ispružio ruku prema fioci jednog malog stočića od ružinog drveta.

— To može poslužiti samo da se unutra stave rukavice — reče.

— Zaista, ekselencijo, — odgovori Bertučo sav ushićen — otvorite i unutra ćete naći rukavice.

U drugim stočićima i ormančićima grof nađe ono što je očekivao da će u njima naći: bočice, cigare, nakite.

— Dobro je! — reče on najzad.

I gospodin Bertučo se povuče oduševljen: tako je bio velik i snažan uticaj toga čoveka na sve koji su ga okružavali.

U šest sati tačno ču se konjski topot pred ulaznim vratima. To je naš spahijski kapetan stigao na Medeju.

Monte Kristo ga je čekao u tremu sa osmehom na usnama.

— Ja sam prvi, siguran sam! — povika mu Morel. — Učinio sam to namerno da bih vas imao jedan trenutak samo za sebe, pre svih drugih. Julija i Emanuel vam šalju hiljade pozdrava. Ah! Znate da je ovde veličanstveno! Recite mi, grofe, da li će se vaši ljudi pobrinuti za moga konja?

— Budite mirni, dragi moj Maksimilijane, znaju oni svoj posao.

— Potrebno mu je da ga istrljaju. Da znate samo kako je jurio! Pravi vihor!

— Dođavola, sigurno, to je konj od pet hiljada franaka! — reče Monte Kristo tonom koji bi otac govorio sa svojim sinom.

— Da li ih žalite? — zapita Morel sa svojim vedrim osmehom.

— Ja! Bože me sačuvaj! — odgovori grof. — Ne. Ja bih samo žalio kad konj ne bi bio dobar.

— On je tako dobar, moj dragi grofe, da gospodin od Šato-Renoa, čovek koji najbolje poznaje konje u Francuskoj, i gospodin Debrej, koji jaše na arapskim konjima ministarstva, jure u ovom času iza mene i, kao što vidite, malo su zaostali, a njima su za petama konji baronice Danglar, koji kasaju jedva nekih šest milja na sat.

— Znači, oni dolaze za vama? — upita Monte Kristo.

— Gle, evo ih.

Zaista, u istom času laka kola sa dva sedišta, sa konjima sa kojih se pušila para, i dva jahača na konjima bez daha stigoše pred gvozdena rešetkasta vrata, koja se otvoriše pred njima. Kola opisaše svoj krug i zaustaviše se pred tremom, praćena dvojicom konjanika.

U istom trenutku Debrej skoči na zemlju i nađe se na vratima kola. On ponudi svoju ruku baronici, koja silazeći učini jedan gest neprimetan za sve druge osim za Monte Krista.

Ali grofu nije ništa promicalo i on primeti kako se pri tome gestu zabelasala jedna mala ceduljica, koja pređe iz ruke gospođe Danglar u ruku ministrovog sekretara sa onom lakoćom koja se stiče samo navikom.

Iza svoje žene iziđe bankar, bled kao da je izašao iz grobnice umesto iz svojih kola.

Gospođa Danglar baci jedan brz i ispitivački pogled koji je samo Monte Kristo mogao razumeti i kojim obuhvati dvorište, peristil, fasadu kuće, a zatim, savlađujući izvesno uzbuđenje, koje bi se sigurno pokazalo na njenom licu kad bi njenom licu bilo dozvoljeno da prebledi, ona se pope na trem, govoreći Morelu:

— Gospodine, kad biste se vi ubrajali u moje prijatelje, ja bih vas upitala da li je vaš konj na prodaju.

Morel se osmehnu tako da je taj osmeh mnogo više ličio na grimasu i okrenu se Monte Kristu, kao da ga moli da ga izvuče iz neprilike u kojoj se našao.

Grof ga je razumeo.

— Ah, gospođo, — reče on — šteta što to pitanje nije upućeno meni.

— Pred vama, gospodine, — reče baronica — čovek nema prava ništa da zaželi, jer je i suviše siguran da će dobiti što želi. Pitanje je, dakle, upućeno gospodinu Morelu.

— Na žalost, — ponovo prihvati grof — gospodin Morel ne može ustupiti svoga konja, to mogu da ja posvedočim, jer ga njegova čast obavezuje da ga zadrži kod sebe.

— Kako to?

— Kladio se da će za šest meseci ukrotiti Medeja. I vi ćete shvatiti, baronice, ako bi ga se lišio pre roka utvrđenog opkladom, ne samo da bi izgubio opkladu, nego bi se još reklo da se plaši. A jedan spahijski kapetan ne može dopustiti da kruže takvi glasovi, čak ni da bi zadovoljio ćud jedne lepe žene, što je po mome mišljenju jedna od najvažnijih stvari na ovome svetu.

— Vidite, gospođo… — reče Morel, dobacivši Monte Kristu jedan zahvalan osmeh.

— Čini mi se, uostalom, — reče Danglar osornim tonom, koji je bio slabo prikriven njegovim debelim osmehom — da vam je dosta bilo tih konja.

Nije bilo u navici gospođe Danglar da propusti takve napade a da na njih ne odgovori, ali se ona na veliko čuđenje mladih ljudi načini kao da nije čula i ne odgovori ništa.

Monte Kristo se smešio na to ćutanje, koje je govorilo o nekoj neuobičajenoj poniznosti, dok je pokazivao baronici dve ogromne vaze od kineskog porcelana, po kojima je vijugalo morsko rastinje tako čudesno i tako verno izrađeno kako može izvesti samo priroda u svome bogatstvu, sočnosti i duhovitosti.

Baronica je bila zadivljena.

— Ta u ovu bi se vazu mogao posaditi kesten iz Tiljerija! — reče ona. — Kako su samo uspeli da ispeku takvu ogromnu stvar?

— Eh, gospođo, — reče Monte Kristo — to ne treba pitati nas koji pravimo figurine i čašice; to je tvorevina iz jednog drugog doba, to je delo divova sa zemlje i mora.

— Iz koga doba to može da potiče?

— Ne znam; čuo sam samo da je jedan kineski car naredio da se izradi naročita peć i da su u toj peći ispekli, jednu za drugom, dvanaest ovakvih vaza. Dve su ispucale u vatri od velike toplote. Ostalih deset spušteno je na morsko dno, u dubinu od tri stotine hvati. More, koje je znalo šta se od njega traži, bacilo je preko njih svoje lijane, ugnezdilo svoje korale, usadilo svoje školjke i sve se to cementiralo u toku dve stotine godina, koliko su vaze ležale u dubini, jer je jedna revolucija smakla cara koji je želeo da učini tu probu i o kojoj je ostavio zapisnik kojim je utvrđeno da su vaze ispečene i spuštene na morsko dno. Posle dve stotine godina pronađen je zapisnik, te dođoše na misao da izvuku vaze. Ronioci se spustiše, pod naročito napravljenim spravama, da ih potraže u zalivu u koji su bile bačene, ali su od deset vaza pronađene samo tri, jer su ostale talasi izlomili i razneli. Ja volim ove vaze, na čijem dnu pokatkada zamišljam ukočeni i hladni pogled čudovišta bez oblika, strašnih, tajanstvenih, nalik na čudovišta koja vide samo gnjurci, ili mislim na to da su u njima spavale milijarde riba, sklanjajući se od neprijatelja koji su ih progonili.

Za to vreme je Danglar, koji je slabo voleo retkosti, mahinalno trgao cvetove jedne prekrasne narandže, i kada je svršio sa narandžom, okrenu se kaktusu, ali ga kaktus, koji nije tako dobroćudan kao narandža, strahovito bocnu.

On se strese i protrlja oči kao da se tek probudio.

— Gospodine, — reče mu Monte Kristo smešeći se — vama, kao ljubitelju slika koji ima tako divne stvari, ne preporučujem moje. Ipak, tu su dva Hobema, jedan Paul Poter, jedan Mijeris, dva Žerara Dua, jedan Rafael, jedan Van Dajk, jedan Zurbaran i dva ili tri Murilja, koji su vredni da vam budu pokazani.

— Gle, — reče Debrej — evo jednog Hobema koga poznajem!

— Istina!?

— Da, nudili su muzeju.

— Koji ga nema, nadam se? — dodade Monte Kristo.

— Ne, koji je, međutim, odbio da ga kupi.

— Zašto to? — upita Šato-Reno.

— Vi ste divni! Zato što vlada nije dovoljno bogata.

— Ah, izvinite! — reče Šato-Reno. — Slušam takve stvari svakog dana već osam godina i još ne mogu da se na njih naviknem.

— Doći će i to — reče Debrej.

— Ne verujem — odgovori Šato-Reno.

— Gospodin major Bartolomeo Kavalkanti! Gospodin vikont Andreja Kavalkanti! — objavi Batisten.

Sa okovratnikom od crnog satena, za koji bi se reklo da je tek izašao iz fabrike, sa bradom tek doteranom i prosedim brkovima, sigurnog pogleda, u uniformi majora, ukrašenoj sa tri medalje i pet krstova, ukratko, sa besprekornim držanjem starog vojnika, pojavi se major Bartolomeo Kavalkanti, onaj nežni otac koga već poznajemo.

Pored njega, u potpuno novom odelu, sa osmehom na usnama, ulazio je vikont Andreja Kavalkanti, onaj sin pun poštovanja koga takođe poznajemo.

Tri mlada čoveka razgovarala su u grupi. Njihovi pogledi pređoše sa oca na sina i zadržaše se, sasvim prirodno, na ovom poslednjem.

— Kavalkanti! — reče Debrej.

— Kakvo lepo ime! — primeti Morel.

— Da, — reče Šato-Reno — Istina, ti se Italijani lepo prezivaju, ali se ružno oblače.

— Ala ste vi neki probirač, Šato-Reno — primeti Debrej. — To je odelo izvrsnog krojača i sasvim je novo.

— To je baš ono što im zameram. Ovaj gospodin izgleda kao da se danas prvi put obukao.

— Ko su ova gospoda, — upita Danglar grofa od Monte Krista.

— Čuli ste, Kavalkanti.

— To je njihovo ime, koje mi ne kaže ništa više.

— Ah! Zaista, vi ne poznajete naše italijansko plemstvo. Ko kaže Kavalkanti, taj govori o kneževima.

— Lepo imanje? — upita bankar.

— Basnoslovno.

— A šta rade?

— Pokušavaju da ga pojedu, ali bez uspeha. Uostalom, imaju akreditive kod vas, prema onome što su mi rekli kada su me prekjuče posetili. Ja sam ih baš i pozvao radi vas. Predstaviću vam ih.

— Čini mi se da govore veoma čisto francuski — reče Danglar.

— Mislim da je sin odgojen u jednom koledžu na jugu, u Marselju ili u okolini. Sav je oduševljen.

— Čime? — upita baronica.

— Francuskinjama, gospođo. On bi hteo, apsolutno, da se oženi iz Pariza.

— Ala mu je to lepa ideja! — reče Danglar slegnuvši ramenima.

Gospođa Danglar pogleda svoga muža sa izrazom koji bi, u svakom drugom trenutku, predskazivao buru, ali i po drugi put zaćuta.

— Baron izgleda danas prilično neraspoložen — reče Monte Kristo gospođi Danglar. — Da ga slučajno neće postaviti za ministra?

— Ne, još ne, koliko ja znam. Pre bih rekla da je igrao na berzi, da je izgubio i da ne zna za koga bi se zakačio.

— Gospodin i gospođa od Vilfora! — povika Batisten.

Dve najavljene osobe uđoše. Gospodin od Vilfora je, i pored svoje sposobnosti da vlada sobom, bio vidno uzbuđen. Dok se rukovao s njime, Monte Kristo je osetio kako mu ruka drhti.

"Zaista, samo žene znaju da se pretvaraju" — reče u sebi Monte Kristo gledajući gospođu Danglar kako se smeši državnom tužiocu, dok je grlila njegovu ženu.

Posle prvih pozdrava, grof ugleda Bertuča, koji je dotada bio zauzet u trpezariji i koji se pojavi u jednom malom salonu, pored onoga u kome su se gosti nalazili.

Monte Kristo mu priđe.

— Šta želite, gospodine Bertučo? — reče mu on.

— Njegova ekselencija mi nije rekla broj svojih zvanica.

— Ah, da, istina!

— Za koliko da postavim?

— Prebrojte sami.

— Da li su svi stigli, ekselencijo?

— Da.

Bertučo baci pogled kroz poluotvorena vrata. Monte Kristo nije skidao očiju sa njega.

— Ah, bože moj! — povika on.

— Šta vam je? — upita grof.

— Ona žena!.. Ona žena!..

— Koja?

— Ona u beloj haljini sa tako mnogo dijamanata!… plava!..

— Gospođa Danglar?

— Ne znam kako se zove. Ali to je ona, gospodine, to je ona!

— Ko ona?

— Žena iz vrta! Žena koja je bila trudna! Ona što se šetala čekajući… čekajući…

Bertučo zastade otvorenih usta, bled i nakostrešene kose.

— Čekajući koga?

Bertučo, bez reči, pokaza prstom Vilfora, skoro onim istim gestom kojim je Magbet pokazao Banka.

— Oh… oh!… — promrmlja on najzad. — Vidite li?

— Šta? Koga?

— Njega!

— Njega!… Gospodina državnog tužioca od Vilfora? Pa svakako da ga vidim.

— Znači da ga nisam ubio?

— Ah, to! Čini mi se, moj dobri gospodine Bertučo, — reče grof — još malo pa ćete poludeti.

— Znači, on nije mrtav?

— Ne, nije mrtav! Vidite i sami. Umesto da ste ga udarili između šestog i sedmog levog rebra, kao što je običaj kod vaših sunarodnika, vi ste udarili naviše ili naniže, a ti pravnici, ti vam imaju dušu dobro pričvršćenu za telo. Ali, pre će biti da ništa od onog što ste mi ispričali nije istinito: to je san vaše uobrazilje, halucinacija vašeg duha, vi ste zaspali, pošto ste slabo prokuvali osvetu, ona vas je tištila u stomaku, bili ste u bunilu, i to je sve. De, smirite se i brojte: gospodin i gospođa od Vilfora, dvoje; gospodin i gospođa Danglar, četvoro; gospodin od Šato-Renoa, gospodin Debrej, gospodin Morel, sedmoro; gospodin major Bartolomeo Kavalkanti osmi.

— Osmoro! — ponovi Bertučo.

— Ta čekajte! Čekajte! Suviše se žurite da odete, dođavola! Vi. zaboravljate jednog od mojih gostiju. Pogledajte malo ulevo… Tamo… Gospodin Andreja Kavalkanti, onaj mladi čovek u crnom odelu, koji gleda Muriljovu Bogorodicu i koji se upravo okreće.

Ovoga puta Bertučo zamalo nije uzviknuo, ali ga Monte Kristo tako pogleda da mu usklik zastade na usnama.

— Benedeto! — promrmlja on sasvim tiho. — Kakva sudbina.

— Upravo je otkucalo šest i po časova, gospodine Bertučo, — reče strogo grof — a to je čas za koji sam naredio da se sedne za sto. Vi znate da nikako ne volim da čekam.

I Monte Kristo ponovo uđe u salon u kome su ga čekale njegove zvanice, dok se Bertučo vrati u trpezariju, teturajući i naslanjajući se na zidove.

Posle pet minuta otvoriše se oba krila vrata na salonu. Na njima se pojavi Bertučo i, kao Vatel u Šantiliju, sa poslednjim herojskim naporom objavi:

— Gospodine grofe, sto je postavljen.

Monte Kristo ponudi ruku gospođi od Vilfora.

— Gospodine od Vilfora, — reče on — molim vas, budite pratilac gospođe baronice Danglar.

Vilfor posluša i pređoše u trpezariju.

6. VEČERA

Bilo je očevidno da je zvanice obuzimalo jedno isto osećanje dok su prelazili u trpezariju. Svi su se pitali kakav ih je to čudni sticaj doveo u tu kuću, a ipak, ma koliko da su bili u čudu, a neki od njih čak i uznemireni što su se tu našli, nisu nikako želeli da tu ne budu.

A međutim, odnosi sasvim svežeg datuma, grofov ekscentričan i usamljen položaj, njegovo nepoznato i skoro neverovatno bogatstvo, sve je to nalagalo ljudima da budu obazrivi, a ženama da ne ulaze u tu kuću u kojoj nije bilo žene da ih primi. Pa ipak, ljudi su prešli preko obazrivosti a žene preko društvenih pravila, i radoznalost, koja ih je kopkala svojom neodoljivom žaokom, bila je jača od svega.

Jedino Kavalkanti, otac i sin, i pored ukočenosti jednog i neusiljenosti drugog, nisu izgledali kao da im je stalo da se nađu kod toga čoveka, čije namere nisu mogli da shvate, sa nekim ljudima koje su videli prvi put.

Gospođa Danglar se trgla videći gospodina od Vilfora kako joj prilazi da bi joj, na poziv Monte Krista, ponudio ruku, a gospodin od Vilfora je osetio kako mu se pogled uznemirio pod zlatnim naočarima kada se baroničma ruka spustila na njegovu ruku.

Nijedan od ta dva pokreta nije izmakao grofu i za posmatrača te scene bilo je u tom prostom dodiru dveju osoba nešto vrlo interesantno.

Gospodinu od Vilfora je sa desne strane bila gospođa Danglar a sa leve Morel.

Grof je sedeo između gospođe od Vilfora i Danglara.

Ostala mesta su zauzimali Debrej, koji je sedeo između Kavalkantija oca i Kavalkantija sina, i Šato-Reno, koji je sedeo između gospođe od Vilfora i Morela.

Obed je bio izvanredan: Monte Kristo je stavio sebi u zadatak da potpuno preokrene pariski red i da pred svoje zvanice iznese jela koja je više tražila istočnjačka gozba, ali onakva istočnjačka gozba kakva je mogla biti samo prilikom pirovanja arapskih čarobnica.

Voće koje kao najbolje i najukusnije mogu da izruče sve četiri strane sveta u rog izobilja Evrope, bilo je nagomilano u obliku piramida u kineskim vazama i japanskim kupama. Retke ptice sa šarenim perjem, čudnovate ribe na srebrnim tanjirima, vina Egejskog Arhipelaga, Male Azije i južne Afrike, u bocama čudnih oblika, čiji je izgled, reklo bi se, još više doprinosio ukusu samih vina, sve je to kao smotra koju je Apicije vršio sa svojim zvanicama, prolazilo ispred tih Parižana, koji su shvatali da se može potrošiti hiljadu zlatnika na jednu večeru za deset osoba, ali pod uslovom da se jedu biseri, kao što je radila Kleopatra, ili da se, kao kod Lorenca Medičija, pije tečno zlato.

Monte Kristo je primetio opšte čuđenje i počeo je da se smeje i da zbija šalu.

— Gospodo, — reče on — vi ćete se sigurno složiti, zar ne, da je za čoveka kada stigne na izvesni stepen bogatstva potrebno samo ono što je suvišno, kao što će i dame priznati da je na izvesnom stepenu zanosa jedino ideal stvaran. Dakle, ako razvijemo tu misao, šta je onda čudesno? Ono što ne razumemo. šta je jedino dobro koje stvarno želimo? Dobro koje ne možemo da imamo. Prema tome, videti stvari koje se ne mogu shvatiti i pribaviti, stvari koje je nemoguće imati, to je težnja celog mog života. Ja u tome uspevam pomoću dva sredstva: novcem i voljom. Ja ulažem istu upornost da bih ostvario neku ćud koju biste uložili vi, gospodine Danglare, da izgradite neku železničku prugu, ili vi, gospodine od Vilfora, da bi jedan čovek bio osuđen na smrt, ili vi, gospodine Debreju, da umirite neko kraljevstvo, vi, gospodine od Šato-Renoa, da biste se svideli nekoj ženi, i vi, Morele, da biste ukrotili konja koga niko ne može da jaše. Tako, na primer, vidite ove ribe: jedna je rođena na pedeset milja od Petrograda, druga na pet milja od Napulja — zar nije zanimljivo združiti ih na istom stolu.

— A koje su to ribe? — upita Danglar.

— Evo gospodina od Šato-Renoa, koji je živeo u Rusiji i koji će vam reći ime jedne, — odgovori Monte Kristo — a gospodin major Kavalkanti, koji je Italijan, reći će vam ime druge.

— Ja mislim da je ovo kečiga — reče Šato-Reno.

— Divno.

— A ono je, — reče Kavalkanti — ako se ne varam, paklara.

— Tako je. A sada, gospodine Danglar, upitajte ovu gospodu gde se love te dve ribe.

— Kečige se love — reče Šato-Reno — u Volgi.

— A meni je poznato — reče Kavalkanti — da samo jezero Fuzaro ima paklare takve veličine.

— Tačno je tako: jedna je iz Volge a druga iz jezera Fuzaro.

— Nemoguće! — povikaše u isti mah svi gosti.

— E, vidite, to je baš ono što mene veseli — reče Monte Kristo. — Ja sam kao Neron: cupitor impossibilium. A to je ono što i vas zabavlja u ovom času, jer, najzad, meso ovih riba, koje u stvari možda ne vredi koliko meso grgeča ili lososa, izgledaće vam u ovom času izvanredno, zato što smatrate da je bilo nemoguće dobaviti te ribe, a one su ipak tu.

— Ali, kako su te dve ribe donete u Pariz?

— Oh, bože moj! Ništa jednostavnije: te su ribe donete u buradima, od kojih je jedno bilo obloženo trskom i travom iz reke, a drugo ševarom i biljkama iz jezera. Ta su burad dovezena u naročito napravljenim teretnim kolima. Ribe su tako žive putovale, i to kečiga dvanaest dana, a paklara osam. Obe su bile žive kada ih se dočepao moj kuvar da bi ih rastavio sa životom, i to jednu u mleku, a drugu u vinu. Vi to ne verujete, gospodine Danglare?

— U najmanju ruku, sumnjam — odgovori Danglar smešeći se svojim debelim osmehom.

— Batistene, — pozva Monte Kristo — donesite drugu kečigu i drugu paklaru. Znate, one koje su donete u drugim buradima i koje su još žive.

Danglar pogleda unezveren od čuda. Prisutni zapljeskaše rukama.

Četiri sluge donesoše dva bureta obložena vodenim biljem, a u svakom od njih se praćakala riba slična ribi koja je već bila na stolu.

— Ali, zašto po dve od svake vrste? — upita Danglar.

— Jer se moglo dogoditi da jedna ugine — odgovori jednostavno Monte Kristo.

— Vi ste zaista izvanredan čovek — reče Danglar. — Neka filozofi pričaju šta hoće, divno je biti bogat.

— A naročito imati ideja — reče gospođa Danglar.

— Oh, nemojte mi činiti čast da ovu ideju pripišete meni, gospođo, ona je bila jako cenjena kod Rimljana. Plinije priča da su ribu slali iz Ostije u Rim po robovima koji su je nosili na glavi, smenjujući se na usputnim stanicama, i to neku vrstu koju on naziva mulus; to je, sudeći po njegovom opisu, verovatno neka vrsta skuše. Bila je raskoš imati je živu, a vrlo zanimljiv prizor gledati kako umire, jer je ona umirući tri ili četiri puta menjala boju i, kao druga koja iščezava, prolazila kroz sve nijanse, posle čega su je slali u kuhinju. Njena agonija je bila deo njene vrednosti. Kada je ne bi videli živu, prezirali bi je mrtvu.

— Da, — primeti Debrej — ali je svega sedam ili osam milja od Ostije do Rima.

— Ah, istina je, — reče Monte Kristo — ali šta bi onda vredelo živeti hiljadu i osam stotina godina posle Lukula ako ga ne bismo prevazišli.

Dvojica Kavalkantija su gledali očima razrogačenim od čuda, ali su obojica imali dovoljno zdravoga razuma da ne kažu ni reči.

— Sve je ovo veoma lepo, — reče Šato-Reno — ali se ja najviše divim, priznajem, brzini kojom vas služe. Nije li istina, gospodine grofe, da ste vi ovu kuću kupili tek pre pet ili šest dana?

—Vere mi, biće više — reče Monte Kristo.

— Pa lepo! Siguran sam da je za osam dana pretrpela potpun preobražaj. Ako se ne varam, ona je imala drukčiji ulaz, dvorište je bilo kaldrmisano i prazno, dok je danas dvorište prekrasan travnjak, oivičen drvećem, za koje bi se reklo da je staro sto godina.

— Šta ćete, ja volim zelenilo i senku — reče Monte Kristo.

— Zaista, — reče gospođa od Vilfora — ranije se ulazilo na vrata koja su gledala na drum, i onog dana kad sam čudom spasena, vi ste me, sećam se, sa druma uveli u kuću.

— Da, gospođo, — reče Monte Kristo — ali mi se odonda više svidelo da imam ulaz koji će mi omogućiti da kroz kapiju gledam Bulonjsku šumu.

— Za četiri dana, — reče Morel — to je čudno!

— Zaista, — reče Šato-Reno — od stare kuće napraviti novu, to je stvar dostojna divljenja, jer je to bila kuća veoma stara i veoma tužna. Sećam se da mi je majka stavila u dužnost da je pregledam kada je gospodin od Sen-Merana rešio da je proda, pre dve ili tri godine.

— Gospodin od Sen-Merana? — reče gospođa od Vilfora. — Znači da je ta kuća pripadala gospodinu od Sen-Merana pre nego što ste je kupili?

— Izgleda da je tako — odgovori Monte Kristo.

— Kako to: izgleda! Zar ne znate od koga ste kupili ovu kuću?

— Vere mi, ne. Moj se nastojnik brine o svim tim sitnicama.

— Istina, bar deset godina u njoj nije niko stanovao — reče Šato-Reno — i bilo je strašno tužno videti je sa zatvorenim kapcima, sa zaključanim vratima i sa korovom u dvorištu. Zaista, da nije pripadala tastu jednog državnog tužioca, moglo bi se pomisliti da je to neka od onih prokletih kuća u kojima je izvršen neki veliki zločin.

Vilfor, koji dotada nije dodirnuo nijednu od tri ili četiri čaše pune retkih vina, koje su se nalazile ispred njega, uze jednu s reda i isprazni je naiskap.

Monte Kristo pusti da prođe jedan trenutak, a zatim reče, usred tišine koja je nastupila posle Šato-Renoovih reči:

— Čudno je to, gospodine barone, ali je i meni pala ista misao na pamet kada sam prvi put ušao u ovu kuću. Ona mi se učinila tako žalosna da je nikad ne bih kupio da moj nastojnik to već nije bio učinio za mene. Verovatno je dobio neku proviziju od posrednika.

— Moguće je, — promrmlja Vilfor, pokušavajući da se osmehne — ali verujte da ja nemam nikakvog učešća u toj korupciji. Gospodin od Sen-Merana je želeo da proda ovu kuću, koja sačinjava deo miraza njegove unuke, jer bi kuća potpuno propala ako u njoj još tri ili četiri godine ne bi niko stanovao.

Na te reči Morel preblede.

— Ima tu jedna soba, — produži Monte Kristo — ah, bože moj, na izgled sasvim obična, soba kao sve druge sobe, prekrivena crvenim damastom, koja mi se naročito učinila, ne znam zašto, u najvećoj meri dramatična.

— Zašto to? — upita Debrej. — Zašto dramatična?

— Da li je čovek načisto sa instinktom? — reče Monte Kristo. — Zar nema mesta na kojima vam se čini kao da prirodno udišete tugu? Zašto? Ne znate reći. Nekim povezivanjem uspomena, nekim kaprisom misli koja nas prenosi u druga vremena, na druga mesta, koja možda nemaju nikakve veze sa vremenom i mestom na kome se nalazimo. Znam toliko da me je ta soba silno podsećala na sobu markiza od Granža ili na sobu Dezdemoninu. A sada, pošto smo svršili sa večerom, treba da vam je pokažem, a zatim ćemo ponovo sići da popijemo kafu u vrtu; tako ćemo posle večere imati i predstavu.

Monte Kristo učini jedan pokret kao da je svoje goste pitao za mišljenje. Gospođa od Vilfora se diže, Monte Kristo se diže takođe i svi ostali pođoše za njihovim primerom.

Vilfor i gospođa Danglar ostadoše za trenutak kao prikovani na svojim mestima. Pitali su se očima, hladni, nemi, ukočeni.

— Jeste li čuli? — reče gospođa Danglar.

— Treba poći — odgovori Vilfor dignuvši se i ponudivši joj ruku.

Svi su se već bili razišli po kući, podstaknuti radoznalošću, jer su smatrali da se poseta neće ograničiti samo na tu sobu i da će istovremeno proći kroz ostale prostorije te kuće, sklone padu, od koje je Monte Kristo napravio dvorac. Svi se, dakle, požuriše kroz otvorena vrata. Monte Kristo sačeka dvoje zaostalih, a kada i oni iziđoše, pođe i on, poslednji, sa osmehom koji bi sasvim drukčije uplašio zvanice da su ga mogle shvatiti nego ona soba u koju su pošli.

Počeli su zaista sa obilaženjem kuće. Bile su tu sobe nameštene na istočnjački način, sa divanima i jastucima koji su služili kao kreveti i sa lulama i oružjem koje je bilo sav nameštaj, saloni prekriveni najlepšim slikama starih majstora, budoari u kineskoj svili neobičnih boja, sa fantastičnim šarama i izvanrednim tkanjem. Najzad su stigli u nagoveštenu sobu.

U njoj nije bilo ničeg naročitog; jedino što nije bila osvetljena, iako je sumrak već padao, i što je sve u njoj bilo staro, dok su ostale sobe bile odevene u novo ruho.

To je bilo zaista dovoljno da soba dobije žalostan izgled.

— Uh, — povika gospođa od Vilfora — ovde je zaista strašno.

Gospođa Danglar pokuša da izgovori nekoliko reči, ali je niko nije čuo.

Sa svih strana se čulo više primedaba, koje su izražavale mišljenje da soba od crvenog damasta zaista ima zlokoban izgled.

— Zar ne? — reče Monte Kristo. — Pogledajte kako je ovaj krevet čudno namešten? Kakav mračan i krvav pokrivač! A ona dva portreta u pastelu, izbledela od vlage? Zar se ne čini kao da kažu, svojim bledim usnama i unezverenim očima: Ja sam video!

Vilfor poblede, gospođa Danglar pade na jednu naslonjaču pored kamina.

— Oh, zar imate hrabrosti — reče gospođa od Vilfora smešeći se — da sednete na tu stolicu, na kojoj je možda zločin izvršen.

Gospođa Danglar se brzo diže.

— Ali, — reče Monte Kristo — to nije sve.

— A šta to još ima? — upita Debrej, kome uzbuđenje gospođe Danglar nije izmaklo.

— Ah, da! Šta ima još! — upita Danglar. — Jer dosada, priznajem, ne vidim ovde ništa naročito. A vi, gospodine Kavalkanti?

— Ah! — reče ovaj — mi imamo u Pizi Ugolinovu kulu, u Ferari Tasovu tamnicu, u Ruminiju sobu Paola i Frančeske.

— Da, ali vi nemate ovo malo stepenište — reče Monte Kristo, otvarajući jedna vrata koja se nisu primećivala pod tapetima. — Pogledajte ga i recite šta o njemu mislite.

— Kakvo kobno zavijeno stepenište! — reče Šato-Reno smejući se.

— Zbilja, — reče Debrej — ne znam da li me to baca u melanholiju vino sa Hiosa, ali ja ovu kuću, zaista vidim svu u crnom.

Što se tiče Morela, otkad je spomenut Valentinin miraz, on je postao tužan i nije progovorio ni reči.

— Zamislite jednog Otela, — reče Monte Kristo — ili opata od Ganža kako korak po korak silazi niz ove stepenice, u mračnoj i burnoj noći, sa nekim žalosnim teretom, žureći se da ga što pre sakrije od ljudskih pogleda, ako ne od oka božijeg!

Gospođa Danglar se skoro onesvesti na Vilforovoj ruci, koji je i sam morao da se prisloni uza zid.

— Ah, bože moj! Gospođo, — povika Debrej — šta vam je? Kako ste bledi?

— Šta joj je? — reče gospođa od Vilfora. — To je jasno. Gospodin od Monte Krista priča nam strašne priče, bez sumnje sa namerom da umremo od straha.

— Da, da — reče Vilfor. — Zaista, grofe, vi plašite dame.

— Ta, šta vam je? — upita Debrej gospođu Danglar šapatom.

— Ništa, ništa, — reče ona sa naporom — potrebno mi je vazduha, i to je sve.

— Hoćete li da siđete u vrt? — upita Debrej, ponudivši ruku gospođi Danglar i uputivši se prema tajnim stepenicama.

— Ne, —reče ona — ne. Više volim da ostanem ovde.

— Zaista, gospođo, — reče Monte Kristo — da li se ozbiljno plašite?

— Ne, gospodine, — reče gospođa Danglar — ali vi tako živo zamišljate stvari, da uobraženja dobijaju izgled stvarnosti.

— Oh, bože moj, da, — reče Monte Kristo smešeći se — sve je to samo stvar uobrazilje: jer zašto ne bismo ovu sobu zamislili kao neku dobru i poštenu sobu jedne majke, ovaj krevet, sa njegovim purpurnim pokrivačem, kao krevet koji je posetila boginja Lucinija, a ove tajanstvene stepenice kao prolaz kroz koji tiho, da ne bi uznemirio okrepljujući san porodilje, prolazi lekar ili dojilja, ili sam otac, odnoseći dete koje spava?…

Ovoga puta gospođa Danglar, umesto da se umiri tom nežnom slikom, zaječa i pade u potpunu nesvest.

— Gospođi Danglar je rđavo — promuca Vilfor. — Možda bi je trebalo preneti u njena kola.

— Oh, bože moj, — reče Monte Kristo — a ja sam zaboravio moju bočicu!

— Imam ja svoju — reče gospođa od Vilfora.

I ona pruži Monte Kristu bočicu punu neke crvene tečnosti, nalik na onu čije je blagotvorno dejstvo grof isprobao na Eduardu.

— Ah!… — uskliknu Monte Kristo, uzimajući je iz ruku gospođe od Vilfora.

— Da, — promrmlja ona — ja sam pokušala prema vašim uputstvima.

— I jeste li uspelii?

— Verujem.

Preneli su gospođu Danglar u susednu sobu. Monte Kristo kanu na njenu usnu jednu kapljicu crvene tečnosti i ona se vrati svesti.

— Oh, — reče ona — kakav strašan san!

Vilfor je snažno steže za ruku da bi joj stavio na znanje da nije sanjala.

Potražili su gospodina Danglara. Malo raspoložen za pesničke utiske, on je baš sišao u vrt, gde je razgovarao sa gospodinom Kavalkantijem ocem o jednom projektu železničke pruge od Livorna do Firence.

Monte Kristo je izgledao očajan. Uzeo je ruku gospođe Danglar i odveo je u vrt, u kome su našli gospodina Danglara kako pije kafu između gospode Kavalkantija oca i sina.

— Zbilja, gospođo, — reče joj on — da li sam vas mnogo uplašio?

— Ne, gospodine, ali znate, utisak koji čine na nas stvari zavisi od duševnog raspoloženja u kome se nalazimo.

Vilfor se silom nasmeja.

— I vi shvatate, — reče on — tada je dovoljna jedna pretpostavka, jedno uobraženje…

— Lepo, — reče Monte Kristo — ali ipak, verovali mi vi ili ne, ja imam ubeđenje da je jedan zločin izvršen u ovoj kući.

— Pazite, — reče gospođa od Vilfora — mi imamo ovde državnog tužioca.

— Vere mi, — odgovori Monte Kristo — kad se već tako desilo, ja ću to iskoristiti da podnesem prijavu.

— Prijavu? — ponovi Vilfor.

— Da, i pred licem svedoka.

— Sve je to veoma interesantno, — reče Debrej — i, ako zaista postoji zločin, lepe će posete imati grof posle ove večere.

— Zločin postoji — reče Monte Kristo. — Dođite ovamo, gospodo. Dođite, gospodine od Vilfora. Da bi prijava vredela, mora biti podnesena nadležnim vlastima.

Monte Kristo uze Vilfora za ruku i, dok je istovremeno pod svojim rukama čvrsto držao ruku gospođe Danglar, povuče državnog tužioca pod platan pod kojim je senka bila najgušća.

Svi ostali gosti pođoše za njima.

— Vidite, — reče Monte Kristo — ovde, baš na ovome mestu, — i on udari nogom o zemlju — tu sam, da bih podmladio drveće koje je već staro, naredio da se kopa i da se naspe crnica. I tada su moji radnici, kopajući, iskopali jedan kovčeg, ili pre okove nekog kovčega, usred kojih se nalazio skelet jednog novorođenčeta. Ja mislim da to više nije nikakva opsena.

Monte Kristo je osećao kako se koči ruka gospođe Danglar i kako drhti ruka Vilforova.

— Jedno novorođenče? — ponovi Debrej. — Dođavola! Čini mi se da stvar postaje ozbiljna.

— Eto vidite, — reče Šato-Reno — ja se, dakle, nisam varao kada sam maločas tvrdio da kuće, kao i ljudi, imaju dušu i lik i da na svojoj fizionomiji nose odbleske onoga što je u njihovoj utrobi. Kuća je bila tužna jer je imala grižu savesti, a grižu je imala jer je krila zločin.

— Oh, ko kaže da je to zločin? — prihvati Vilfor sa poslednjim naporom.

— Kako! Dete živo zakopano u vrtu, zar to nije zločin? — povika Monte Kristo. — Kako onda vi nazivate takva delo, gospodine državni tužioče?

— Ali ko kaže da je ono živo zakopano?

— A zašto bi ga tu zakopali da je bilo mrtvo? Ovaj vrt nikad nije bio groblje.

— A šta se u ovoj zemlji radi sa ubicama dece? — upita naivno major Kavalkanti.

— Oh, bože moj! Prosto naprosto, preseče im se vrat — odgovori Danglar.

— Ah! Preseče im se vrat — reče Kavalkanti.

— Valjda… Zar ne, gospodine od Vilfora — upita Monte Kristo.

— Da, gospodine grofe — odgovori Vilfor glasom koji nije više imao ničeg ljudskog.

Monte Kristo vide da je to bilo sve što su ono dvoje mogli podneti, za koje je pripremio tu scenu, i, ne želeći da ode suviše daleko, reče:

— Ali kafa, gospodo, čini mi se da smo je zaboravili. I on vrati svoje zvanice do stola koji se nalazio u sredini travnjaka.

— Zaista, gospodine grofe, — reče gospođa Danglar — stid me je da priznam svoju slabost, ali su me uzbudile sve te strašne priče; dozvolite mi, molim vas, da sednem.

I ona pade na jednu stolicu.

Monte Kristo je pozdravi i priđe gospođi od Vilfora.

— Ja mislim da je gospođi Danglar još potrebna vaša bočica — reče on.

Ali, pre nego što je gospođa od Vilfora prišla svojoj prijateljici, državni tužilac je već rekao na uho gospođi Danglar:

— Treba da govorim s vama.

— Kada?

— Sutra.

— Gde?

— U mojoj kancelariji… U sudu, ako hoćete, to je još najsigurnije mesto.

— Doći ću.

U tome času se približi gospođa od Vilfora.

— Hvala, draga prijateljice, — reče gospođa Danglar, pokušavajući da se osmehne — nije mi više ništa, i sad se osećam sasvim dobro.

7. PROSJAK

Veče je izmicalo. Gospođa od Vilfora je izrazila želju da se vrati u Parz, na što se nije odvažila gospođa Danglar i pored očevidne slabosti koju je osećala.

Na traženje svoje žene, gospodin od Vilfora je, dakle, prvi dao znak za odlazak. On ponudi gospođi Danglar mesto u svojoj kočiji, da bi imala negu njegove žene. Što se tiče gospodina Danglara, udubljen u jedan vanredno interesantan razgovor sa gospodinom Kavalkantijem, on nije obraćao nikakvu pažnju na ono što se događalo.

Monte Kristo je primetio, kada je prišao gospođi od Vilfora da joj zatraži njenu bočicu, da se gospodin od Vilfora primakao gospođi Danglar i pogodio je šta joj je rekao, s obzirom na položaj u kome su se njih dvoje nalazili, iako je Vilfor govorio tako tiho da ga je jedva gospođa Danglar mogla čuti.

Ne protiveći se međusobnom dogovoru svojih gostiju, pustio je Morela, Debreja i Šato-Renoa da odjašu i da se dve dame popnu u kočije, dok je Danglar, sa svoje strane, sve očaraniji Kavalkantijem ocem, pozvao majora da uđe s njim u njegova kola.

Što se tiče Andreje Kavalkantija, on je prišao svojim lakim kolima na dva točka, koja su ga čekala pred vratima i kod kojih je jedan grum, preterujući u engleskom načinu odevanja, pridržavao ogromnog sivog konja, izdižući se na vrhovima svojih čizama.

Andreja nije govorio mnogo u toku večere, jer je bio veoma bistar mladić, te se, sasvim prirodno, plašio da ne kaže neku glupost među tim bogatim i moćnim zvanicama, među kojima njegove široko otvorene oči nisu, možda, bez straha gledale jednog državnog tužioca.

A zatim, gospodin Danglar ga je odmah prigrabio sebi, pošto je jednim brzim pogledom izmerio starog majora, ukočenog vrata, i njegovog sina, još pomalo bojažljivog, i pošto je te simptome doveo u vezu sa gostoprimstvom Monte Krista, te je pomislio da ima posla sa nekim nabobom koji je došao u Pariz da svog jedinca sina nauči na svetski život.

Posmatrao je sa neizrecivim divljenjem ogromni dijamant koji se svetlucao na majorovom malom prstu, jer je major, kao čovek iskusan i predostrožan, odmah uložio svoje banknote, bojeći se da se sa njima što ne desi, u neki predmet od vrednosti. A posle večere je, zaklanjajući se stalno za razgovor o poslovima i putovanjima, ispitivao oca i sina o njihovom načinu života. I otac i sin, pošto su bili upozoreni da će im kod Danglara biti otvoren kredit, jednome u iznosu od četrdeset i osam hiljada franaka odjedanput, a drugome njegov godišnji kredit od pedeset hiljada franaka, bili su divni i tako puni ljubaznosti prema bankaru, da bi i slugama njegovim stegli ruku kad se ne bi uzdržavali, jer je njihova zahvalnost imala ogromnu potrebu da se ispolji.

Jedna je stvar naročito povećala Danglarovo poštovanje, reći ćemo skoro obožavanje, prema Kavalkantiju. Veran Horacijevom principu: nil admirari, Kavalkanti se zadovoljio kao što se videlo, da pruži dokaz o svojim znanjima time što je rekao iz koga se jezera dobijaju najbolje paklare. A zatim je pojeo svoj deo ne rekavši ni reči. Danglar je iz toga zaključio da je raskoš takve vrste bila sasvim obična za čuvenog potomka porodice Kavalkantija, koji se u Luki hranio pastrmkom dobavljenom iz Švajcarske i jastozima koje su mu slali iz Bretanje, na sličan način kojim se poslužio grof da bi pribavio paklare iz jezera Fuzaro i kečige iz reke Volge. Stoga je sa jasno pokazanom naklonošću dočekao Kavalkantijeve reči:

— Sutra ću, gospodine, imati čast da vas poslovno posetim.

— A ja ću, gospodine, — odgovorio je Danglar — biti srećan da vas primim.

I na te je reči predložio Kavalkantiju, ako mu nije suviše nezgodno da se odvaja od svoga sina, da ga odveze u Hotel kneževa.

Kavalkanti mu je odgovorio da je njegov sin već odavno navikao da živi životom samostalnog mladića, te da, prema tome, ima svoje konje i svoje kočije i da ne vidi nikakvu teškoću u tome da odu odvojeno, s obzirom da nisu ni došli zajedno.

Major se, dakle, pope u Danglarova kola i bankar sede pored njega, sve više i više očaran idejama toga čoveka u oblasti društvenog poretka i ekonomije, koji je, međutim, davao svome sinu pedeset hiljada franaka godišnje, iz čega se moglo pretpostaviti da njegovo imanje daje pet do šest stotina hiljada franaka godišnje rente.

Andreja je, međutim, da bi zauzeo važan stav, počeo da grdi svoga gruma što ga je čekao na izlaznim vratima, umesto da je došao po njega pred trem, zbog čega se morao namučiti i preći trideset koraka da bi našao svoje kočije.

Grum ponizno primi ukor, prihvati levom rukom đem da bi zadržao nestrpljivog konja, koji je tukao nogom, a desnom rukom pruži uzde Andreji, koji ih uze i lagano stavi svoju lakovanu čizmu na papuču.

U tome času se, jedna ruka spusti na njegovo rame. Mladi čovek se okrenu, misleći da je Danglar ili Monte Kristo zaboravio da mu nešto kaže i da se prisetio u času polaska.

Ali umesto jednog ili drugog, on ugleda neko čudno lice, preplanulo od sunca, obraslo u gustu bradu, sa očima koje su se žarile kao alem kamen i sa podrugljivim osmehom na razvučenim ustima, u kojima su se svetlela trideset i dva zuba, nanizana na svojim mestima, a da nije nedostajao ni jedan jedini, zubi beli oštri i pohlepni kao što su zubi vuka ili šakala.

Glava, sa kosom sivom i prašnjavom, bila je zavijena crvenom kockastom maramom; radnička bluza, sva poderana i prljava da ne može biti više, pokrivala je veliko, mršavo i koščato telo, čije su kosti, činilo se, morale zveketati pri hodu kao kosti kakvog skeleta. Najzad, ruka koja se naslonila na Andrejino rame i koju je mladi čovek najpre ugledao izgledaše ogromna. Da li je mladi čovek poznao tu priliku pri svetlosti fenjera sa svojih kočija, ili je samo bio iznenađen strašnim izgledom toga sagovornika? To ne znamo reći, ali je činjenica da se stresao i da je živo ustuknuo.

— Šta hoćete od mene? — reče on.

— Izvinite, građanine, — odgovori čovek, prinevši ruku svojoj crvenoj marami — ja vam možda smetam, ali je to stoga što moram da govorim s vama.

— Ne prosi se uveče — reče grum, učinivši jedan pokret kao da je hteo da oslobodi svoga gospodara od toga nametljivca.

— Ja ne prosim, lepi moj dečko, — reče nepoznati čovek slugi sa ironičnim i tako strašnim osmehom da se grum izmače — želim samo da kažem dve reči vašem građaninu, koji mi je pre petnaest dana poverio jedan zadatak.

— Dobro, — reče Andreja prilično jasnim glasom, da sluga ne bi primetio njegovo uzbuđenje — šta hoćete? Recite brzo, prijatelju moj.

— Želeo bih… Želeo bih… — reče sasvim tiho čovek sa crvenom maramom — da mi izvolite uštedeti trud da se u Pariz vratim peške. Ja sam vrlo umoran, i kako nisam večerao tako dobro kao ti, jedva mogu da se držim.

Mladi čovek zadrhta na tu neobičnu prisnost.

— Ali čujte, — reče mu on — šta hoćete vi u stvari?

— E, pa lepo! Hoću da me pustiš u tvoja lepa kola i da me odvezeš.

Andreja preblede, ali ne odgovori ništa.

— Eh, bože moj, naravno, — reče čovek sa crvenom maramom, gurnuvši ruke u džepove i gledajući mladog čoveka izazivačkim pogledom — to je sasvim zgodna ideja. Čuješ ti, mali moj Benedeto?

Kada ču to ime, mladi čovek se, bez sumnje, predomisli, jer priđe svome grumu i reče mu:

— Ovaj je čovek zaista od mene dobio jedan zadatak, o kome treba da mi podnese izveštaj: idite peške do gradske kapije i uzmite tamo neka kola da ne biste suviše zakasnili.

Sluga se sa čuđenjem udalji.

— Pustite me barem da uđem u senku — reče Andreja.

— O, što se toga tiče, ja ću te lično odvesti na lepo mesto, — reče čovek sa crvenom maramom — samo, čekaj malo.

I on uze konja za đem i povede kola na jedno mesto gde, zaista, niko nije mogao videti čast koju mu je Andreja ukazao.

— O, ne penjem se ja za slavu u neka lepa kola, — reče on — ne, nego samo zbog toga što sam umoran, a pomalo i zato što imam poslovnih razgovora s tobom.

— Dobro penjite se — reče mladić.

Bila bi to neobična slika, da nije bila noć, videti tog prosjaka kako udobno sedi na šarenim jastucima pored mladog i elegantnog čoveka koji je vozio kola.

Andreja potera konja do poslednje kuće u selu, ne rekavši ni jedne jedine reči svome saputniku, koji se, sa svoje strane, smešio i ćutao kao da je bio ushićen što se vozi u tako dobrim kolima.

A kada su izašli iz Oteja, Andreja pogleda oko sebe da bi se uverio da ih niko nije mogao ni videti ni čuti, a onda zaustavi konja, prekrsti ruke i okrenu se čoveku sa crvenom maramom:

— Ah, tako! — reče mu on. — Zašto ste došli da me uznemirujete u mom spokojstvu?

— Ali, dečko moj, zašto nemaš poverenja u mene?

— Po čemu to nisam imao poverenja u tebe?

— Po čemu? Još pitaš? Kada smo se rastajali na Varu, stajali smo na mostu, rekao si mi da putuješ u Pijemont i Toskanu, i od svega toga ništa, nego u Pariz!

— I šta to vama smeta?

— Ništa, naprotiv, nadam se čak da će mi to biti od pomoći.

— Ah, ah! — reče Andreja. — Znači da vi špekulišete sa mnom.

— Ma nemojte! To je već pala krupna reč.

— A tu biste se prevarili, čiča Kadruse, ja vas upozoravam.

— Eh, bože moj! Ne ljuti se, mali. Ti bi, ipak, morao znati šta je nesreća. Vidiš, nesreća čini čoveka zavidljivim. Ja mislim da ti juriš po Pijemontu i Toskani, prisiljen da živiš kao fakino ili čičerone, i žalim te iz dubine svoga srca, kao što bih žalio svoje dete; ti znaš da sam te uvek zvao svojim detetom.

— A onda? Šta onda?

— Samo strpljenja, prgavko!

— Ja imam strpljenja. Hajde, dovršite.

— I najednom vidim kako prolaziš kroz kapiju Dobrih ljudi sa jednim grumom, u lepoj dvokolici, u potpuno novom odelu. Ah, tako! Ti si, dakle, pronašao rudnik ili si kupio mesto nekoga menjača?

— I počeli ste da zavidite, kao što priznajete.

— Ne, ja sam zadovoljan, tako zadovoljan da sam hteo da ti čestitam, mali moj. Ali, kako nisam ispravno odeven, preduzeo sam mere predostrožnosti da te ne bih izložio neprilici.

— Lepe mere predostrožnosti! — reče Andreja. — Prišli ste mi pred mojim slugom.

— Eh, šta ćeš, dete moje! Ja ti prilazim kad mogu da te uhvatim. Ti imaš vrlo brzog konja, vrlo laka kola, po prirodi si klizav kao jegulja. Da sam te ispustio večeras, rizikovao bih da te ne uhvatim.

— Pa, vidite i sami da se ne krijem.

— Možeš biti srećan zbog toga i ja bih voleo da mogu reći to isto; ali, ja se krijem. A da i ne govorim o tome da sam se plašio da me nećeš poznati. Ali, ti si me poznao — dodade Kadrus sa svojim zlim osmehom. — Zaista, si vrlo ljubazan.

— Dobro, — reče Andreja — šta vam je potrebno?

— Ne kažeš mi više ti, Benedeto. To je ružno prema jednom starom drugu. Pazi, napravićeš od mene čoveka koji mnogo zahteva.

Ta pretnja stiša ljutnju mladog čoveka: vetar uzdržljivosti zaduva preko nje.

On ponovo potera svoga konja kasom.

— To je ružno od tebe, Kadruse, — reče on — da se ponašaš tako prema jednom starom drugu, kao što reče maločas. Ti si iz Marselja, a i ja sam takođe.

— Znači da sada znaš ko si i odakle si?

— Ne, ali ja sam odgojen na Korzici. Ti si star i tvrdoglav, ja sam mlad i tvrdoglav. Među ljudima kao što smo mi pretnja ne valja i sve se mora učiniti na lep način. Jesam li ja kriv ako je sreća, koja je stalno rđava prema tebi, meni, naprotiv, bila sklona?

— Znači, tebi je sreća sklona? Znači da to nije pozajmljeni grum, znači da to nisu pozajmljena kola, znači da to nisu pozajmljene haljine? Lepo i utoliko bolje! — reče Kadrus, dok mu je iz očiju izbijala pohlepa.

— Oh, ti to dobro vidiš i ti to dobro znaš, jer si mi prišao — reče Andreja, ljuteći se sve više i više. — Da sam imao maramu na glavi kao što je tvoja, na ramenima prljavu bluzu i na nogama poderane cipele, ti me ne bi poznao.

— Vidiš i sam da me prezireš, mali, i u tom nemaš pravo. Sada, kad sam te ponovo našao, ništa me ne sprečava da budem odeven u elbefsku čoju kao i neki drugi, pošto znam da imaš dobro srce. Ako imaš dva odela, daćeš mi jedno, kao što sam ti ja davao moju porciju supe i pasulja kada si bio gladan.

— Istina je — reče Andreja.

— I kakav si apetit imao! Da li još uvek imaš dobar apetit?

— Pa, naravno — reče Andreja smejući se.

— Kako si morao dobro večerati kod toga princa od koga si izišao.

— Nije to princ, nego prosto grof.

— Grof? I bogat, a?

— Da, ali se tu ne uzdaj ni u šta. Taj gospodin ne izgleda baš labavo.

— Oh, bože moj! Budi miran! Nemam ja nikakvih planova sa tvojim grofom i ostaviću ga tebi. Ali, — dodade Kadrus osmehnuvši se ponovo onim zlim osmehom koji se već bio pojavio na njegovim usnama — treba nešto dati za to, razumeš.

— Pa dobro, koliko ti treba?

— Verujem da bih sa sto franaka mesečno…

— Šta bi?

— Živeo…

— Sa sto franaka?

— Ali slabo, ti me razumeš. Međutim, sa…

— Sa?

— Sa sto pedeset franaka bio bih veoma srećan.

— Evo ti dve stotine — reče Andreja.

I on gurnu Kadrusu u ruku deset zlatnika.

— Dobro — izusti Kadrus.

— Prijavi se kod vratara svakog prvog u mesecu i dobićeš istu sumu.

— Eto, opet me ponižavaš!

— Kako to?

— Upućuješ me na izmećare. Ne. Vidiš, ja želim da imam posla samo s tobom.

— Pa dobro! Neka bude! Potraži me i svakog prvog u mesecu, bar dotle dok ja budem primao moju rentu, primaćeš i ti tvoju.

— Lepo, lepo! Vidim da se nisam prevario, ti si dobar dečko, i to je pravi blagoslov kada sreća nađe ljude kao što si ti. Hajde, ispričaj mi kako si uspeo.

— Što ti je potrebno da to znaš? — upita Kavalkanti.

— Eto! Opet nepoverenje!

— Ne. Pa dobro! Našao sam ponovo svoga oca.

— Pravog oca?

— Dođavola! Dotle dok bude plaćao…

— … ti ćeš verovati i uvažavati. To je ispravno. A kako zoveš toga oca?

— Major Kavalkanti.

— I on je zadovoljan tobom?

— Zasada izgleda da sam mu dovoljan.

— A ko ti je našao toga oca?

— Grof od Monte Krista.

— Ovaj od koga si izašao?

— Da.

— Hajde, pokušaj da me namestiš kod njega kao dedu.

— Dobro, govoriću mu o tebi. Ali, u međuvremenu, šta misliš da radiš?

— Ja?

— Da, ti.

— Ti si zaista dobar što se brineš i za to — reče Kadrus.

— Čini mi se, kad se ti interesuješ za mene, — primeti Andreja — da mogu onda i ja zatražiti izvesna obaveštenja.

— To je pravo… Uzeću sobu u nekoj poštenoj kući, pokriću se nekim pristojnim odelom, brijaću se svakog dana i ići da čitam novine u kafanu. Uveče ću ići u neko pozorište sa vođom klake, izgledaću kao kakav pekar koji se povukao iz posla, to je moj san.

— Tako, to je dobro! Ako taj plan ostvariš i budeš pametan, sve će ići prekrasno.

— Glete, molim vas, gospodina Bosijea!… A ti, šta ćes ti da postaneš?… Per Francuske?

— Eh, eh, — reče Andreja — ko zna?

— Gospodin major Kavalkanti je možda nešto slično… Ali je, po nesreći, nasleđivanje zvanja ukinuto.

— Bez politike, Kadruse… A sada, pošto imaš ono što želiš i pošto smo stigli, iskoči iz mojih kola i nestani.

— Ne, dragi prijatelju.

— Kako, zašto ne?

— Pa razmisli, mali: crvena marama na glavi, skoro bez cipela, bez ikakvih isprava i deset zlatnika u džepu, da i ne računam ono što je u njemu već bilo, a to je u svemu tačno dve stotine franaka. Ta uhvatili bi me bez greške već na kapiji! Tada bih bio prisiljen, da bih se opravdao, kazati kako si mi ti dao tih deset zlatnika. A onda bi nastala ispitivanja, istraživanja, saznali bi da sam napustio Tulon bez otkaza, sprovodili bi me od žandarmerijske stanice do stanice i tako sve do obale Sredozemnog mora. Ponovo bih postao prosto naprosto broj 106, i zbogom moji snovi da ličim na pekara koji se povukao iz posla! Ne, sinko moj, više volim da ostanem časno u prestonici.

Andreja se namršti; opasna je to bila glavica, kako se sam hvalisao, taj narečeni sin gospodina majora Kavalkantija. On se zaustavi za trenutak, baci brz pogled oko sebe i, dok je njegovo oko završavalo svoj ispitivački krug, njegova se ruka nevino spusti u unutrašnji džep od kaputa i poče da miluje dršku od pištolja.

Ali je Kadrus, koji sa svoga saputnika nije skidao očiju, u isto vreme prometnuo ruke iza leđa, izvlačeći lagano jedan dugački španski nož koji je nosio uza se u svakoj prilici.

Dvojica prijatelja su, kao što se vidi, bila dorasla da se shvate, i oni se shvatiše. Andrejina ruka se naivno pomoli iz džepa i diže se do njegovih riđih brkova, koje je gladila neko vreme.

— Dobri Kadruse, — reče on najzad — ti ćeš, dakle, biti srećan.

— Učiniću sve što bude do mene — odgovori krčmar iz Mosta na Gari, uvlačeći svoj nož u korice.

— U redu, vratimo se, dakle, u Pariz. Ali, kako ćeš preći kapiju a da ne izazoveš sumnju. Čini mi se da se u tome odelu više izlažeš opasnosti ako si u kolima nego ako ideš peške.

— Čekaj, — reče Kadrus — videćeš.

On uze Andrejin šešir i ogrtač sa visokim okovratnikom, koji je grum, proteran iz kola, ostavio na svome mestu, ogrnu se njime, a onda zauze pozu nekog nadurenog sluge iz dobre kuće koga gospodar sam vozi.

— Zar da ja ostanem gologlav? — reče Andreja.

— Ih, — primeti Kadrus — ima toliko vetra da ti je severac mogao odneti šešir sa glave.

— Pa hajdemo, — reče Andreja — svršimo i to.

— A ko te zadržava? — reče Kadrus. — Ja ne, kako mi se čini.

— Pst! — učini Kavalkanti.

Prešli su kapiju bez neprilike.

U prvoj poprečnoj ulici Andreja zaustavi konja i Kadrus skoči na zemlju.

— Lepo, — reče Andreja — a mantil moga sluge i moj sešir?

— Ah, — odgovori Kadrus — nećeš me valjda izložiti opasnosti da nazebem.

— A ja?

— Ti, ti si mlad, dok ja počinjem da starim. Doviđenja, Benedeto!

I on se zavuče dublje u uličicu, u kojoj nestade

— Avaj, — reče Andreja uzdahnuvši — čovek ne može biti potpuno srećan na ovome svetu.

8. BRAČNA SCENA

Na trgu Luja V rastala su se tri mlada čoveka; Morel je okrenuo bulevarima, Šato-Reno je pošao preko mosta Revolucije, a Debrej je pošao duž Keja.

Morel i Šato-Reno su vrlo verovatno otišli na svoja domaća ognjišta, kako se to još kaže u parlamentu u dobro sastavljenim govorima, ili u pozorištu u Rišeljeovoj ulici, u dobro napisanim komadima, ali sa Debrejom nije bilo tako. Pošto je stigao do kapije Luvra, on naglo zavi ulevo, pređe Karusel kasom, zađe u ulicu Sen Rok, iziđe ulicom Mišodijer i stiže pred vrata gospodina Danglara u času kad su se kola gospodina od Vilfora, pošto su njega i njegovu ženu ostavila u ulicj Sen-Onore, zaustavila da bi ostavila baronicu kod njene kuće.

Debrej, koji je tu bio kao kod svoje kuće, uđe prvi u dvorište, baci uzdu jednom lakeju u ruke, a zatim se vrati pred kola da bi dočekao gospođu Danglar, ponudio joj ruku i otpratio je u njene odaje.

Kad se kapija zatvorila i baronica se našla sa Debrejem u dvorištu, Debrej upita:

— Ta šta vam je, Hermina? Zašto vam je bilo zlo od one priče, ili pre one bajke koju je grof pričao.

— Strašno sam se rđavo osećala ove večeri, dragi moj — odgovori baronica.

— Ne, ne, Hermina, — produži Debrej — vi me nećete u to ubediti. Vi ste se, naprotiv, odlično osećali kada ste stigli kod grofa. Gospodin Danglar je bio pomalo kiseo, to je tačno, ali ja znam koliko je vama stalo do njegovog rđavog raspoloženja. Neko vam je nešto učinio. Ispričajte mi to. Vi dobro znate da ja neću nikad dozvoliti da neko bude nepristojan prema vama.

— Varate se, Lisjene, uveravam vas, — reče ponovo gospođa Danglar — stvar je u onom što sam vam rekla, i još uz to Danglarovo rđavo raspoloženje, koje ste primetili i za koje sam smatrala da ne zaslužuje da vam o njemu govorim.

Bilo je očevidno da se gospođa Danglar nalazila u jednoj od onih nervoznih razdraženosti koje ni same žene ne mogu da shvate, ili je, kao što je pogodio Debrej, doživela neki prikriveni potres koji nije želela da prizna nikome. Kao čovek koji je navikao da ćudljivosti smatra za jedan od elemenata koji sačinjavaju život žene, on više nije insistirao, čekajući pogodan trenutak bilo da je ponovo upita bilo za priznanje proprio motu

Na vratima svoje sobe baronica susrete gospođicu Korneliju.

Gospođica Kornelija je bila baroničina poverljiva sobarica.

— Šta radi moja kći? — upita gospođa Danglar.

— Učila je cele večeri, — odgovori gospođica Kornelija — a zatim je legla.

— Čini mi se, ipak, da čujem njen klavir.

— To svira gospođica Lujza od Armilija, dok gospođica leži u krevetu.

— Dobro, — reče gospođa Danglar — dođite da me svučete.

Uđoše u spavaću sobu. Debrej se pruži na jedno veliko kanabe, a gospođa Danglar prođe sa gospođicom Kornelijom u svoj kabinet za oblačenje.

— Moj dragi gospodine Lisjene, — reče gospođa Danglar kroz vrata od kabineta — vi se uvek žalite kako vam Evgenija ne ukazuje čast da vas oslovi.

— Gospođo, — reče Lisjen, igrajući se s malim baroničinim psom, koji je imao naviku, priznajući njegovo svojstvo kućnog prijatelja, da se oko njega na hiljadu načina umiljava — ja nisam jedini koji vam se na to žali i mislim da sam neki dan čuo kako se i Morserf žali baš vama da ne može izvući ni jedne jedine reči od svoje verenice.

— To je istina, — reče gospođa Danglar — ali verujem da će se jednog jutra sve to preokrenuti i da ćete videti kako Evgenija ulazi u vaš kabinet.

— U moj kabinet?

— To jest, u ministrov kabinet.

— A zašto to?

— Da bi zatražila angažman u operi! Zaista, nisam nikad videla takvu zanesenost muzikom: to je prosto smešno za jednu osobu iz društva!

Debrej se osmehnu.

— Pa lepo, — reče on — neka dođe sa pristankom baronovim i višim i mi ćemo joj dati angažman. Nastojaćemo da odgovori njenoj vrednosti, iako smo isuviše siromašni da bismo platili tako lep talenat kao što je njen.

— Idite, Komelija, — reče gospođa Danglar — više mi niste potrebni.

Kornelija iščeze i trenutak docnije gospođa Danglar iziđe iz svog kabineta u divnoj domaćoj haljini i sede pored Lisjena.

A zatim, zamišljena, poče da miluje malog prepeličara. Lisjen ju je ćutke posmatrao nekoliko trenutaka.

— Čujte, Hermina, — reče on posle izvesnog vremena — odgovorite iskreno: nešto vas tišti, zar ne?

— Ništa — odvrati baronica.

A međutim, kako se u sebi gušila, ona se diže, pokuša da udahne duboko i ode da se pogleda u ogledalu.

— Ja sam kao strašilo večeras — reče ona.

Debrej se upravo dizao, smešeći se, da bi baronicu razuverio u tome što je rekla, kada se vrata najednom otvoriše.

Gospodin Danglar se pojavi. Debrej ponovo sede.

Čuvši vrata, gospođa Danglar se okrenu i pogleda muža sa čuđenjem koje nije ni pokušala da prikrije.

— Dobro veče, gospođo, — reče bankar — dobro veče, gospodine Debreju.

Baronica poverova nesumnjivo da je ta nepredviđena poseta imala nešto naročito da znači, kao neku želju baronovu da popravi opore reči koje su mu u toku dana bile izmakle.

Ona se naoruža jednim dostojanstvenim izgledom i reče Lisjenu, ne odgovorivši svome mužu:

— Haj’te, čitajte mi nešto, gospodine Debreju.

Debrej, koga je ta poseta u početku lako uznemirila, pribra se malo videći baroničino spokojstvo i pruži ruku prema jednoj knjizi koja je u sredini bila obeležena nožem sa sečivom od sedefa išaranim zlatom.

— Izvinite, — reče bankar — ali, vi ćete se suviše zamoriti, baronice, ako još tako kasno budete sedeli; već je jedanaest sati, a i gospodin Debrej stanuje daleko.

Debrej ostade preneražen, ne zato što Danglarov ton ne bi bio savršeno miran i uglađen, nego baš zato što je kroz taj mir i tu uglađenost osećao izvesni neuobičajeni prohtev da te večeri učini nešto drugo nego što je po volji njegove žene.

Baronica je bila takođe iznenađena i svoje čuđenje izrazi jednim pogledom koji bi bez sumnje naveo njenog muža da se promisli da nije zabio oči u novine u kojima je tražio zaključak berze.

Tako je njen ponosni pogled bio bačen beskorisno, te je potpuno promašio svoj cilj.

— Gospodine Lisjene, — reče baronica — ja vam izjavljujem da nemam ni najmanju želju da spavam, da imam hiljadu stvari da vam ispričam večeras i da ćete provesti noć slušajući me, pa makar morali da spavate stojeći.

— Stojim vam na raspoloženju, gospođo — odgovori Lisjen flegmatično.

— Dragi moj gospodine Debreju, — reče bankar sa svoje strane — zašto biste, molim vas, propali slušajući noćas ludorije gospođe Danglar, kada ćete ih isto čuti i sutra. A ovo veče je moje, ja ga zadržavam za sebe i hoću da ga posvetim, ako dozvoljavate, da razgovaram o važnim stvarima sa svojom ženom.

Ovoga puta je udarac bio tako neposredan i tako odlučan, da prenerazi i Lisjena i baronicu. Oni se zgledaše kao da su hteli da jedno od drugoga dobiju pomoć protiv toga napada. Ali neodoljiva moć domaćina pobedi.

— Nemojte pomisliti da vas teram, dragi moj Debreju, — produži Danglar — ne, ni za šta na svetu. Jedna nepredviđena okolnost me naterala da još večeras zaželim razgovor sa baronicom. To mi se dosta retko dešava, tako da se niko ne može ljutiti na mene.

Debrej promuca nekoliko reči, pozdravi i iziđe, udarajući se o stvari po sobi kao Natan u Ataliji.

"Neverovatno", reče on kada su se vrata za njim zatvorila, "kako lako muževi, koje čak smatramo smešnima, stiču nadmoć nad nama!"

Pošto je Lisjen otišao, Danglar se namesti na kanabe, gde je onaj sedeo, zatvori knjigu, koja je ostala otvorena i, uzevši strašno naduvenu pozu, poče da se igra sa psom. Ali kako je pas, koji prema njemu nije imao istu simpatiju kao prema Debreju, hteo da ga ugrize, on ga dohvati za kožu na vratu i baci na jednu naslonjaču na drugom kraju sobe.

Životinja skiknu leteći kroz vazduh. Ali pošto je stigla na svoj cilj, šćućuri se iza jednog jastuka i, zaprepašćena tim postupkom na koji nije bila naviknuta, ostade nema i nepomična.

— Znate li, gospodine, — reče baronica ne trepnuvši — da vi napredujete? Obično ste bili samo grubi, a večeras ste divlji.

— To je stoga što sam večeras goreg raspoloženja nego obično — odgovori Danglar.

Hermina pogleda bankara sa krajnjim prezirom. Obično su ti pogledi razdraživali oholog Danglara, ali je te večeri izgledalo kao da ih jedva primećuje.

— A šta je meni stalo do vašeg rđavog raspoloženja? — odgovori baronica, rasrđena tom neosetljivošću svoga muža. — Zar se te stvari mene tiču? Zatvorite vaša rđava raspoloženja kod sebe ili ih ostavite na čuvanju u vašoj kancelariji, a pošto imate činovnike koje plaćate, istresajte ih nad njima.

— Ne, — odgovori Danglar — pogrešili ste svojim savetima, gospođo, neću ih poslušati. Moje kancelarije su moj Paktol, kako kaže, mislim, gospodin Demutije, i ja ne želim da ometam njihov tok i remetim njihov mir. Moji činovnici su pošteni ljudi, koji mi zarađuju bogatstvo i kojima ja plaćam daleko manje od onog što zaslužuju kada bih plaćao prema onome što doprinose. Prema tome, neću se ljutiti na njih, nego ću se ljutiti na one koji jedu moje večere, koji satiru moje konje i koji upropašćuju moju kasu.

— A ko su ti ljudi što upropašćuju vašu kasu? Izrazite se, molim vas, malo jasnije, gospodine.

— Oh, budite mirni, ako govorim u zagoneci, neću vas pustiti da je dugo odgonetnete — produži Danglar. — Ljudi koji upropašćuju moju kasu su oni koji iz nje izvlače pet stotina hiljada franaka za jedan sat.

— Ne razumem vas, gospodine — reče baronica pokušavajući da prikrije uzbuđenje u svome glasu i rumen na svome licu.

— Naprotiv, razumete vi mene vrlo dobro, — reče Danglar — ali, ako ostajete pri svom rđavom raspoloženju, reći ću vam da sam izgubio sedam stotina hiljada franaka na španskom zajmu.

— Ah, nije valjda! — reče baromca cereći se. — I vi mene smatrate odgovornom za taj gubitak?

— Zašto ne?

— Je li to moja greška što ste izgubili sedam stotma hiljada franaka?

— Ni u kom slučaju nije moja.

— Rekla sam vam, gospodine, jednom zauvek, — odvrati jetko baronica — da mi nikad ne govorite o novcu: na to nisam naučila ni kod mojih roditelja ni u kući moga prvog muža.

— Dođavola, verujem, — reče Danglar — kad nisu imali ni prebijene pare, ni oni ni on.

— To je razlog više što kod njih nisam naučila jezik bankara, koji mi ovde probi uši od jutra do večeri. Odvratan mi je taj zvuk zlatnika što se broje i prebrojavaju, i nema ničeg za mene neprijatnije od toga, osim samog zvuka vašega glasa.

— Zaista, — reče Danglar — kako je to čudnovato! A ja sam verovao da ste se vi veoma živo interesovali za moje operacije.

— Ja! Ko vas je mogao navesti na to da verujete u takvu glupost?

— Vi sami.

— Ah, gle sada!

— Bez sumnje.

— Želela bih da mi kažete u kojoj to prilici?

— Oh, bože moj! To je laka stvar. U mesecu februaru vi ste mi sami govorili o papirima Haiti. Sanjali ste da je jedan brod ušao u luku Avra i da je taj brod doneo vest kako će se izvršiti plaćanje za koje se verovalo da je odloženo ad kalendas grekas. Ja znam da su vaši snovi vidoviti. Kupio sam, dakle, ispod ruke sve kupone zajma Haiti koje sam mogao naći i dobio sam četiri stotine hiljada franaka, od kojih vam je sto hiljada bilo bez greške uručeno. Vi ste sa njima učinili što ste hteli, to se mene ne tiče.

U martu se radilo o jednoj koncesiji za železničku prugu. Pojavila su se tri društva nudeći jednake garancije. Vi ste mi rekli da, po vašem instinktu verujete, i mada tvrdite da ste daleko od špekulacija, ja, naprotiv, smatram da je vaš instinkt vrlo razvijen u izvesnim stvarima, vi ste mi, dakle, rekli da po vašem instinktu verujete da će privilegija biti data takozvanom Južnom društvu.

Ja sam istog časa upisao dve trećine akcija toga društva. Privilegija mu je zaista, bila data. Kao što ste bili predvideli, vrednost akcija se utrostručila i ja sam ubrao milion, od koga vam je dve stotine pedest hiljada franaka bilo dato kao bakšiš. Kako ste vi upotrebili te dve stotine pedeset hiljada franaka?

— Ali, što hoćete vi s tim, gospodine? — povika baronica, drhteći sva od jeda i razdražljivosti.

— Strpljenja, gospođo, doći ću i na to.

— Sva sreća.

— U aprilu ste bili na večeri kod ministra. Razgovaralo se o Španiji i vi ste čuli jedan poverljivi razgovor. Radilo se o izgnanstvu Don Karlosa. Kupio sam španske papire. Do proterivanja je došlo i ja sam zaradio šest stotina hiljada franaka onoga dana kada je Karlo V ponovo prešao Bidasou. Od tih šest stotina hiljada franaka vi ste primili pedest hiljada zlatnika. Bili su vaši, vi ste sa njima raspolagali po svojoj volji i ja vam o njima ne tražim računa. Ali ostaje kao istina da ste vi ove godine primili pet stotina hiljada franaka.

— Lepo, gospodine, i šta onda?

— A da, šta onda! Eto, baš onda se cela stvar pokvarila.

— Vi imate sjajan način izražavanja… Zaista…

— On izražava svoju misao, i to je ono što mi treba… A onda, eto došli smo i na to onda, koje vas interesuje, pre tri dana vi ste razgovarali sa gospodinom Debrejem i učinilo vam se da ste iz njegovih reči razumeli da se don Karlos vratio u Španiju. Tada ja prodam moje papire, vest se pročuje, nastaje panika, ja više ne prodajem, prosto poklanjam. Sutradan se pokaže da je vest bila lažna i da sam ja u toj lažnoj vesti izgubio sedam stotina hiljada franaka.

— I šta onda?

— Šta onda! Kako vam ja dajem četvrtinu kada dobijam i vi meni dugujete četvrtinu kad gubim. Četvrtina od sedam stotina hiljada franaka, je sto sedamdeset i pet hiljada franaka.

— To je više nego nastrano što vi tu meni pričate, i ja, zaista, ne vidim zašto mešate ime gospodina Debreja u tu celu priču.

— E stoga, što ćete, ako slučajno nemate sto sedamdeset i pet hiljada franaka koje ja tražim, pozajmiti taj novac od svojih prijatelja, a gospodin Debrej je jedan od njih.

— Ih, gadost! — povika baronica.

— Oh, bez gestova, bez uzvika, bez moderne drame, gospođo, inače ćete me prisiliti da vam kažem kako ovde vidim gospodina Debreja gde se ceri pored pet stotina hiljada franaka koje ste mu vi izbrojali ove godine i kako samom sebi veli da je najzad našao ono što najveštiji kockari nisu nikada mogli da pronađu, a to je rulet na kome se dobija a da se ne ulaže, i na kome se ne gubi kada se gubi.

Baronici je došlo da prsne.

— Bedniče, — reče ona — usuđujete li se da kažete kako niste znali ono što ste se drznuli da mi danas prigovorite?

— Ja vam ne kažem da sam znao, ja vam ne kažem da nisam znao. Ja vam kažem: pogledajte moje ponašanje u toku poslednje četiri godine, otkako vi niste više moja žena i ja nisam više vaš muž, i videćete da li je ono bilo uvek dosledno samome sebi. Nešto pre našeg raskida vi ste želeli da učite muziku kod onoga čuvenog baritona koji je debitovao sa toliko uspeha u Italijanskom pozorištu, dok sam ja želeo da učim balet kod one balerine koja je stekla tako veliki glas u Londonu. To me je stajalo, što za vas što za mene, blizu sto hiljada franaka. Nisam rekao ništa, jer je u braku potrebna sloga. Sto hiljada franaka da bi čovek i žena dobro upoznali balet i muziku, nije suviše skupo. Uskoro vam je dosadila pesma i vi ste došli na misao da učite diplomatiju sa jednim sekretarom ministra. Ja sam vas pustio. Vi ćete razumeti: Šta se to mene tiče ako vi iz svoje kase plaćate lekcije koje dobijate? Ali danas, ja primećujem da vi izvlačite iz moje kase i da me vaše diplomatsko šegrtovanje može stajati sedam stotina hiljada franaka mesečno. Stojte, gospođo, jer to ne može tako potrajati! Ili će diplomata davati lekcije… besplatno, i ja ću ga trpeti, ili više neće stupiti nogom u moju kuću. Jeste li čuli, gospođo?

— Oh! To je suviše, gospodine! — povika Hermina gušeći se. — Vi prelazite granice odvratnog.

— Ali, — reče Danglar — ja vidim sa zadovoljstvom da ni vi niste ostali ispred te granice i da ste drage volje poslušali onu zapovest: "Žena mora slediti svoga muža".

— Uvrede!

— Vi imate pravo; utvrdimo činjenice i raspravljajmo hladno. Ja se nikad nisam mešao u vaše stvari, osim na vaše dobro. Postupajte i vi na isti način. Vi velite da se moja kasa vaš ne tiče? Dobro; radite sa vašom, a moju ne punite niti je praznite. Uostalom, ko zna nije li to sve neki politički udarac. Možda je ministar, besan što me vidi u opoziciji i ljubomoran na simpatije koje zadobijam u narodu, u dogovoru sa gospodinom Debrejom da bi me upropastio?

— Kako je to verovatno!

— Sigurno. Ko je to ikada video… Pogrešna telegrafska vest, to jest nešto nemoguće ili skoro nemoguće, kada su sasvim drukčije znake dala dva poslednja telegrafa!… To je zaista namerno učinjeno zbog mene.

— Gospodine, — reče baronica skromnije — vama nije poznato, čini mi se, da je taj činovnik otpušten, da se čak govorilo kako bi ga trebalo i optužiti, da je data naredba da se uhapsi i da bi ta naredba bila izvršena da on nije izmakao istrazi bekstvom, koje dokazuje njegovo ludilo ili njegovu krivicu… To je bila samo pogreška činovnika.

— Da, koja je budalama smešna, zbog koje je ministar rđavo proveo noć, zbog koje troše hartiju gospoda državni sekretari, ali koja mene staje sedam stotina hiljada franaka.

— Ali, gospodine, — reče Hermina iznenada — ako to sve, prema vašem mišljenju, potiče od gospodina Debreja, zašto vi to govorite meni, umesto da sve to kažete neposredno gospodinu Debreju? Zašto optužujete čoveka a krivite ženu?

— Zar ja poznajem gospodina Debreja? — reče Danglar. — Zar ja hoću da ga poznajem? Zar ja hoću da znam da on daje savete? Zar ja hoću da ih slušam? Zar ja igram? Ne, vi radite sve to, a ne ja.

— Ali, čini mi se, pošto vi te savete koristite…

Danglar sleže ramenima.

— Zaista su čudna stvorenja te žene što misle da su genijalne zato što im je pošlo za rukom da izvedu jednu ili deset intriga a da se to ne pročuje po celom Parizu! Ali da ste čak i uspeli da vaše raskalašnosti sakrijete od svoga muža, što je azbuka te umetnosti, jer muževi zadugo neće da vide, to bi bila samo bleda kopija onog što čini polovina vaših prijateljica, žena iz visokog društva. Ali sa mnom nije tako. Ja sam video, uvek video. U toku skoro šesnaest godina vi ste sakrili od mene možda neku misao, ali nijedan postupak, nijednu radnju, nijednu pogrešku. Dok ste se vi sa vaše strane divili svojoj prepredenosti i dok ste čvrsto verovali da me varate, šta je bilo u stvari? Bilo je to da su svi vaši prijatelji, od gospodina Vilfora do gospodina Debreja, zahvaljujući mome prividnom neznanju, drhtali preda mnom. Nije bilo nijednog koji se nije ponašao sa mnom kao sa gospodarem kuće, što je bio moj jedini zahtev prema vama. Nije bilo nijednog, najzad, koji bi se usudio da vam kaže o meni ono što vam ja sam o sebi kažem danas. Ja vam dozvoljavam da me učinite groznim, ali ću vas sprečiti da me učinite smešnim, a naročito vam zabranjujem, izričito i iznad svega, da me upropašćujete.

Do trenutka dok nije izgovoreno Vilforovo ime baronica se prilično dobro držala, ali je na to ime prebledela i, dignuvši se kao da je pokrenuta nekom oprugom, ona ispruži ruke ispred sebe, kao da želi da otera neku avet, učini tri koraka prema svome mužu kao da želi da mu otme onaj svršetak tajne koji nije poznavao ili koji nije hteo, iz nekog odvratnog računa, kakvi su bili skoro svi Danglarovi računi, da izrekne do kraja.

— Gospodin od Vilfora! Šta to znači? Šta hoćete da kažete?

— To znači, gospođo, da je gospodin od Nargona, vaš prvi muž, s obzirom da nije bio ni filozof ni bankar, ili možda zato što je bio i jedno i drugo, a pošto je video da ne može izvući nikakve koristi od jednog državnog tužioca, umro od bola ili od srdžbe što vas je našao u šestom mesecu trudnoće posle odsustvovanja devetomesečnog. Ja sam surov, i ne samo da to znam, nego se time hvalim: to je jedan od mojih načina pomoću kojih postižem uspeh u mojim trgovačkim operacijama. Zašto je on, umesto da ubije, ubio samoga sebe? Zato što nije imao kasu koju je valjalo spasavati. Ali ja, ja pripadam mojoj kasi. Gospodin Debrej, moj ortak, naneo mi je gubitak od sedam stotina hiljada franaka. Neka snosi svoj deo gubitka i mi možemo naš posao produžiti. Inače, neka kaže da ne može da isplati tih sto sedamdeset i pet hiljada franaka i neka učini ono što rade svi bankroti, neka iščezne. Eh, bože moj! To je divan dečak, znam ja to, kada su njegove vesti tačne. Ali kada nisu tačne, ima ih u našem društvu pedeset vrednijih od njega.

Gospođa Danglar je bila poražena. Ipak, ona učini još jedan krajnji napor da bi odgovorila na taj poslednji napad. Ona pade na jednu fotelju, mesleći na Vilfora, na scenu posle večere, na taj čudni niz nesreća koje su se od pre nekoliko dana obarale jedna po jedna na njenu kuću i preokretale u sramne rasprave slatku tišinu njenog doma. Danglar je čak nije ni pogledao, mada je ona učinila sve što je mogla da bi se onesvestila. Otvorio je vrata spavaće sobe ne rekavši više ni reči i vratio se u svoje odaje, tako da je gospođa Danglar, pošto je došla sebi iz svoje polunesvesti, mogla pomisliti da je sanjala jedan rđav san.

9. PLANOVI ZA BRAK

Sutradan posle te scene, u vreme kada je Debrej imao običaj, idući u svoju kancelariju, da učini jednu kratku posetu gospođi Danglar, njegova se kola ne pojaviše u dvorištu.

U isto vreme, to jest oko dvanaest i po časova, gospođa Danglar zatraži svoja kola i izađe.

Danglar je, zaklonjen iza zavese, vrebao taj očekivani izlazak. On naredi da ga obaveste čim se gospođa pojavi, ali se do dva časa ona nije vratila.

U dva časa je zatražio svoje konje, odvezao se u parlament i prijavio se za govor protiv budžeta.

Od podne do dva časa Danglar je sedeo u svome kabinetu otvarajući brzojave, postajući sve više i više natmuren, gomilajući cifre na cifre i primajući posete, među kojima i majora Kavalkantija, koji se pojavio uvek jednako prav, jednako ukrućen i jednako tačan, u vreme koje je naznačio uoči toga dana da bi svršio svoj posao sa bankarom.

Pošto je izašao iz parlamenta, gde je na sednici pokazao veliku uznemirenost, i bio prema ministru oporiji nego ikad, Danglar se ponovo pope u svoja kola i naredi kočijašu da ga vozi na Jelisejska polja, broj 30.

Monte Kristo je bio kod kuće, ali je bio sa nekim i zamolio je Danglara da ga za trenutak sačeka u salonu.

Dok je bankar čekao, vrata se otvoriše i on ugleda nekog čoveka obučenog u svešteničku haljinu, koji, umesto da čeka kao i on, pozdravi i prođe u unutrašnje odaje, pošto je u kući sigurno bio prilično odomaćen.

Trenutak docnije otvoriše se ponovo vrata na koja je sveštenik ušao i pojavi se Monte Kristo.

— Izvinite, dragi barone, — reče on — ali jedan moj dobri prijatelj, opat Buzoni, koga ste mogli videti kad je prošao kroz salon, upravo je stigao u Pariz. Prošlo je mnogo vremena kako smo se rastali, i ja nisam imao hrabrosti da ga odmah ostavim. Nadam se da ćete me izviniti što sam pustio da čekate, uvažavajući ovaj razlog.

— Ma nemojte, — reče Danglar — to je jasno, ja sam nezgodno izabrao trenutak i povući ću se.

— Nikako! Naprotiv, sedite. Ali, bože moj! Šta vam je? Imate veoma brižan izraz. Zaista, plašite me. Tužan kapitalista je kao kometa, uvek predskazuje svetu neku veliku nesreću.

— Dragi moj gospodine, — reče Danglar — zla sreća me prati već nekoliko dana i dobijam samo rđave vesti.

— Ah, bože moj, — reče Monte Kristo — da li ste imali ponovo neki pad na berzi?

— Ne, od toga sam se izlečio bar za nekoliko dana. U pitanju je, prosto naprosto, jedno bankrotstvo u Trstu.

— Istina? Da nije vaš bankrot slučajno Jakopo Manfredi?

— Upravo on! Zamislite čoveka koji je sa mnom, ne znam već koliko vremena, pravio promet za osam do devet stotina hiljada franaka godišnje. Nikad nije bilo nijedne greške u računu, nikad nijednog zadocnjenja. Taj je delija plaćao kao što plaća… neki knez. Ja se upustim u to da ga kreditiram za jedan milion, a taj đavo, Jakopo Manfredi, eto obustavi plaćanja.

— Je li istina?

— To je nečuveno zla sudbina. Ja vučem na njega šest stotina hiljada franaka, koje mi sad ostaju neplaćene, a još uz to imam menice u iznosu od četiri stotine hiljada franaka koje je on potpisao i koje su plative krajem meseca kod njegovog korespondenta u Parizu. Danas je trideseti, poslao sam ih na naplatu i šta mislite, korespondent je nestao! Sa mojom španskom aferom to mi je lep svršetak meseca.

— Da li je ta vaša španska afera zaista bio gubitak?

— Sigurno, iz kase mi je izašlo sedam stotina hiljada franaka i ništa više.

— Kako ste se, dođavola, tako prevarili, vi, stari kurjak?

— Eh! To je greška moje žene. Ona je sanjala da se Don Karlos vratio u Španiju, a ona veruje u snove. To je magnetizam, veli ona, i kada ona nešto sanja, to se neizostavno mora obistiniti, kako ona tvrdi. Na to njeno ubeđenje ja sam joj dozvolio da igra. Ona ima svoj novac i svoga senzala: ona igra i dobija. Istina je da ona ne igra mojim novcem nego svojim. Ali ipak, bez obzira na to, vi ćete shvatiti, kad iz ženine kase izađe sedam stotina hiljada franaka, i muž mora to uvek pomalo da oseti. Kako! To niste znali? Ali, ta je stvar digla veliku buku.

— Da, čuo sam da se govori o tome, ali nisam znao pojedinosti; a zatim, ja sam neznalica da ne može biti veća u svim tim berzanskim stvarima.

— Vi, dakle, ne igrate?

— Ja! šta vam pada na pamet? Ja imam već toliko muke oko sređivanja svojih prihoda da bih morao, pored moga nastojnika, da uzmem još jednog činovnika i još jednog inkasanta. Ali, u vezi sa Španijom, čini mi se da baronica nije baš sasvim sanjala tu priču o povratku Don Karlosa. Zar novine nisu nešto pisale o tome?

— A vi, dakle, verujete novinama?

— Ja, ni najmanje! Ali mi se čini da ovaj uvaženi Mesažer predstavlja izuzetak od pravila i da objavljuje samo pouzdane vesti, telegrafske vesti.

— Da, da! Neobjašnjivo je baš to — prihvati Danglar — što je taj Don Karlosov povratak bila stvarno telegrafska vest.

— Tako ste — reče Monte Kristo — ovoga meseca izgubili približno milion i sedam stotina hiljada franaka.

— Nema tu ništa približno, to je tačno moja cifra.

— Dođavola! Za jedno bogatstvo trećega reda — reče Monte Kristo sa sažaljenjem.— to je težak udarac.

— Trećega reda! — reče Danglar pomalo uvređeno. — šta vi, dođavola, podrazumevate pod tim?

— Vidite, — produži Monte Kristo — ja bogatstva delim u tri kategorije: bogatstvo prvoga reda, bogatstvo drugoga reda, bogatstvo trećega reda. Bogatstvom prvoga reda ja nazivam ono koje se sastoji od vrednosti koje čovek ima u ruci, od zemalja, rudnika i prihoda od država kao što su Francuska, Austrija i Engleska, s tim da te vrednosti, rudnici, prihodi, dostižu ukupni iznos od približno sto miliona. Bogatstvom drugoga reda nazivam manufakture, ortačka preduzeća, potkraljevstva i kneževine koje ne donose više od milion i po franaka prihoda, što predstavlja ukupni kapital od pedesetak miliona. Najzad, bogatstvom trećega reda nazivam kapitale koji donose složene interese, dobitke koji zavise od volje drugih ili od slučajne sreće, koje jedno bankrotstvo može da načne, ili jedna telegrafska vest da poljulja, a zatim i one nesigurne špekulacije i operacije koje su podređene igri sudbine, koja bi se mogla nazvati manjom silom u poređenju sa prirodnom silom kao višom silom, što sve zajedno čini fiktivan ili realan kapital od kojih petnaestak miliona. Recite, zar nije to približno vaša situacija?

— Zaista! — odgovori Danglar.

— Iz čega proizilazi — produži Monte Kristo hladno — da bi, sa šest mesečnih bilansa kao što je ovaj, jedna kuća trećega reda bila u agoniji.

— Oh, — reče Danglar uz bledi osmeh — preterali ste!

— Pa, recimo za sedam meseci — odvrati Monte Kristo istim tonom. — Recite mi da li ste katkada mislili na to da sedam puta milion i sedam stotina hiljada franaka čini približno dvanaest miliona?… Ne? Pa lepo! Imate pravo. Jer sa takvim mislima ne biste nikad ni u šta uložili svoje kapitale, koji su za finansijera ono što je koža za civilizovanog čoveka. Mi imamo naša odela, više ili manje raskošna, to je naš kredit. Ali kad čovek umre, on ima samo kožu, kao što u času kad napustite poslove imate samo vašu stvarni imovinu, najviše pet ili šest miliona, jer bogatstva trećega reda iznose svega trećinu ili četvrtinu onog što izgledaju da su, kao što je i lokomotiva neke železnice, usred dima koji je obavija i čini većom, samo jedna mašina više ili manje snažna. E dobro! Od tih pet miliona koji sačinjavaju vašu stvarnu aktivu, izgubili ste skoro dva, što u odgovarajućoj meri umanjuje vaše fiktivno bogatstvo ili vaš kredit. A to znači, dragi moj gospodine Danglare, da je vaša koža otvorena jednim krvarenjem, koje be izazvalo smrt ako bi se ponovilo četiri puta. Eh, eh, pazite, dragi moj gospodine Danglare. Da li vam je potreban novac? Želite li da vam ga pozajmim?

— Kako ste vi rđav račundžija! — povika Danglar, pokušavajući da se izvuče filozofifanjem i pretvaranjem. — U ovom času novac je ušao u moje kase preko drugih špekulacija koje su uspele. Krv koja je istekla usled krvarenja ušla je putem ishrane. Izgubio sam jednu bitku u Španiji, bio sam tučen u Trstu, ali je moja pomorska vojska u Indiji zauzela nekoliko galija, moji pioniri u Meksiku pronašli su neki novi rudnik.

— Vrlo dobro, vrlo dobro! Ali ozleda ostaje i rana će se otvoriti pri prvom gubitku.

— Ne, jer ja idem na sigurno — produži Danglar sa otrcanom rečitošću šarlatana, koji se našao u položaju da sam preko sve mere hvali svoj kredit. — Potrebno je da tri vlade padnu da bih se ja srušio.

— Dođavola, i to se dešava.

— Da podbaci žetva.

— Setite se sedam debelih i sedam mršavih krava.

— Ili da se more povuče, kao u vreme faraona! Ipak, ostaće još uvek mnogo mora i brodovi će moći da plove po njima.

— Utoliko bolje, hiljadu puta bolje, dragi gospodine Danglare, — reče Monte Kristo — i ja vidim da sam se prevario i da vi ulazite u bogatstva drugoga reda.

— Nadam se da mogu polagati pravo na tu čast — reče Danglar sa jednim od onih svojih stereotipnih osmeha koji su na Monte Krista delovali kao ona prljava mesečina kojom nazovi slikari mažu svoje slike razvalina. — Ali, kad već govorimo o poslovima, — dodade on ushićen što je našao povod da promeni predmet razgovora — recite mi šta bih mogao da učinim za gospodina Kavalkantija.

— Pa, dati mu novca ako je akreditovan kod vas i ako vam taj kredit izgleda dobar.

— Izvrstan! Prezentirao je jutros bon na četrdeset hiljada franaka, plativ po viđenju kod vas, sa potpisom Buzonija, a od vas upućen meni sa vašim žiroom. Možete misliti da sam mu istog časa izbrojao tih četrdeset hiljadarki.

Monte Kristo učini glavom znak koji je pokazivao odobravanje.

— Ali, to nije sve, — produži Danglar — otvorio je i svome sinu kredit kod mene.

— Koliko daje tom mladiću, ako nisam indiskretan?

— Pet hiljada franaka mesečno.

— Šezdeset hiljada franaka godišnje. I mislio sam — reče Monte Kristo slegnuvši ramenima. — Kukavice su to, ti Kavalkantijevi. Šta bi on hteo da jedan mlad čovek učini sa pet hiljada franaka mesečno?

— Ali, razumite, ako je mladiću potrebna neka hiljada franaka više…

— Ne činite to! Otac bi vam ih ostavio na vaš račun. Ne poznajete vi milionere sa one strane Alpa. To su pravi Harpagoni. A ko mu je otvorio taj kredit?

— Oh! Kuća Fenci, jedna od najboljih u Firenci.

— Neću reći da ćete izgubiti, ali se držite, ipak, u granicama pisma.

— Vi, dakle ne biste imali poverenja u toga Kavalkantija?

— Ja! Ja bih mu dao deset miliona na njegov potpis. Taj ulazi u bogatstva drugog reda, o kojima sam vam govorio maločas, dragi moj gospodine Danglare.

— I kako je pored toga jednostavan! Ja bih ga smatrao prosto za majora i ništa više.

— I vi biste mu učinili čast, jer on, imate sasvim pravo, ne izgleda ništa naročito. Kad sam ga ja video prvi put, ostavio je na mene utisak nekog starog poručnika, ubuđalog pod epoletama. Ali, svi su Italijani takvi: ako ne blešte kao mudraci sa istoka, onda liče na stare Jevreje.

— Mladić izgleda bolje — reče Danglar.

— Da, možda je malo stidljiv, ali, sve u svemu, učinio mi se pristojan. Bio sam zbog njega uznemiren.

— Zašto to?

— Pa zato što ste ga kod mene videli takoreći pri njegovom ulasku u društvo, bar prema onome što mi je rečeno. Putovao je sa jednim veoma strogim vaspitačem i nije nikada pre bio u Parizu.

— Celo to italijansko plemstvo ima običaj da se ženi između sebe, zar ne? — upita nemarno Danglar. — Oni vole da udružuju svoja bogatstva.

— Obično rade tako, istina je. Ali Kavalkanti je ograničen čovek koji ne radi ništa kao drugi. Niko mi neće izbiti iz glave da on nije poslao svoga sina u Francusku da u njoj nađe ženu.

— Mislite?

— Siguran sam.

— I vi ste slušali o njegovom bogatstvu?

— O drugom se i ne govori. Samo, jedni mu pripisuju milione, drugi tvrde da nema ni marjaša.

— A kako je vaše mišljenje?

— Ne bi trebalo da se na to oslanjate, ono je sasvim lično.

— Pa ipak…

— Moje je mišljenje da svi ti stari podestati, svi ti nekadašnji kondotijeri, jer su Kavalkantijevi komandovali vojskama i upravljali pokrajinama, moje je mišljenje da su zakopali milione u neke budžake za koje znaju samo njihovi prvenci i sa čime oni upoznaju samo svoje prvence iz generacije u generaciju. A dokaz je što su svi žuti i suvi kao njihovi dukati iz doba Republike, čiju su boju primili, jer ih stalno gledaju.

— Savršeno, — reče Danglar — i to je utoliko tačnije što niko nije video da ti ljudi imaju makar i jednu stopu zemlje.

— Ili, bar, vrlo malo. Što se mene tiče, ja sam video samo Kavalkantijevu palatu u Luki.

— Ah! On ima palatu! — reče Danglar smejući se. — To je već nešto.

— Da, i izdaje je ministru finansija, dok on sam stanuje u jednoj kućici. Oh! Već sam vam rekao, ja mislim da je čiča tvrdica.

— Ma nemojte, nemojte, vi mu ne laskate.

— Čujte, ja ga jedva poznajem: mislim da sam ga video tri puta u životu. Ono što o njemu znam, čuo sam od opata Buzonija i od njega samog. On mi je jutros govorio o planovima koje ima u vezi sa sinom i nagovestio mi je da bi hteo naći neki način, bilo u Francuskoj ili u Engleskoj, da oplodi svoje milione, pošto mu je dodijalo da gleda kako znatni kapitali spavaju u Italiji, koja je mrtva zemlja. Ali, držite ipak na umu da ja, iako imam najveće poverenje u opata Buzonija lično, sam ni za šta ne odgovaram.

— Bez obzira, hvala na klijentu koga ste mi poslali. To je veoma lepo ime za moje registre, i moj blagajnik, kome sam objasnio ko su Kavalkantijevi, sav je ponosan. A kad već govorimo o njima, interesuje me, kao što bi interesovalo kakvog turistu, kad ti ljudi žene svoje sinove da li im daju miraze?

— Eh, bože moj, kako kad. Poznavao sam jednog italijanskog kneza, bogatog kao zlatni rudnik, jednog od najčuvenijih imena Toskane, koji je davao svojim sinovima milione kada su se ženili po njegovoj volji. A kada su se ženili protiv njegove volje, zadovoljavao se time da im obezbedi rentu od trideset zlatnika mesečno. Pretpostavimo da se Andreja oženi tako da udovolji željama svoga oca, on će mu dati možda jedan, dva, tri miliona. Ako bi to bila kći nekog bankara, na primer, možda bi se zainteresovao za firmu tasta svoga sina. A pretpostavimo da mu se snaha ne svidi: laku noć, čiča Kavalkanti zaključava svoju kasu, dva puta okrene bravu i gazda Andreja je prisiljen da živi kao dete neke pariske porodice, češljajući karte ili kladeći se na kocki.

— Taj će dečko naći neku bavarsku ili peruvijansku princezu; on će hteti kraljevsku krunu ili Eldorado, kroz koji teče zlato i srebro.

— Ne, ta se velika gospoda s druge strane Alpa često žene sa običnim smrtnicama. Oni su kao Jupiter, vole da ukrštavaju rasu. Ah! Da ne želite da oženite Andreju, dragi moj gospodine Danglare, kad mi postavljate sva ta pitanja?

— Vere mi, — reče Danglar — ne čini mi se da je to rđava kombinacija, i ja sam kombinator.

— Valjda ne mislite na gospođicu Danglar? Ne želite da Albert prekolje toga jadnog Andreju?

— Albert! — reče Danglar slegnuvši ramenima. — Ah, taman posla! Mnogo se on za to brine.

— Ali, mislim, on je verenik vaše kćeri?

— To će reći da smo gospodin od Morserfa i ja neki put razgovarali o tom braku, ali gospođa od Morserfa i Albert…

— Valjda mi nećete reći da Albert nije dobra partija?

— Eh, eh! Čini mi se da gospođica Danglar vredi koliko i gospodin od Morserfa!

— Miraz gospođice Danglar će biti lep, zaista, i ja u to ne sumnjam, naročito ako telegraf ne bude pravio nove ludosti.

— Oh! Ne radi se samo o mirazu. Ali, recite mi nešto u vezi s tim.

— Molim?

— Zašto niste pozvali Morserfa i njegovu porodicu na vašu večeru?

— Ja sam ga pozvao, ali on je odbio jer je morao da putuje u Dijep sa gospođom od Morserfa, kojoj je preporučen morski vazduh.

— Da, da! — reče Danglar smejući se — to mora biti dobro za nju.

— Zašto to?

— Jer je to vazduh koji je udisala u svojoj mladosti.

Monte Kristo propusti tu podrugljivu primedbu, čineći se kao da je nije ni primetio.

— Ali, najzad, — reče grof — ako Albert nije tako bogat kao gospođica Danglar, ne možete odricati da nosi jedno lepo ime?

— Neka je i tako, ali ja isto toliko volim i svoje — reče Danglar.

— Naravno, vaše ime je popularno i ono je ukrasilo titulu kojom su želeli da ga ukrase. Ali vi ste čovek isuviše inteligentan da ne biste shvatili da petvekovno plemstvo, prema izvesnim predrasudama isuviše duboko ukorenjenim da bi se mogle iščupati, vredi više nego plemstvo od dvadeset godina.

— To je baš ono — reče Danglar sa osmehom koji je pokušao da učini podrugljivim — zašto bih ja više voleo gospodina Andreju Kavalkantija nego gospodina Alberta od Morserfa.

— Ali, ipak, — reče Monte Kristo — ja pretpostavljam da Morserfi ne zaostaju iza Kavalkantija?

— Morserfi!… Vidite, dragi moj grofe, — prihvati Danglar — vi ste otmen čovek, zar ne?

— Mislim tako.

— I uz to poznajete heraldiku?

— Pomalo.

— E, pa lepo! Pogledajte boje moga grba; one su solidnije nego boje u grbu Morserfovu.

— A zašto to?

— Zato što se ja, iako nisam baron od rođenja, barem zovem Danglar.

— I šta onda?

— Dok se on zove Morserf.

— Kako, on se ne zove Morserf.

— Ni po čemu!

— Ma nemojte!

— Mene je neko učinio baronom, tako da to i jesam; a on je sam sebe učinio grofom, tako da to, u stvari, nije.

— Ma nije moguće!

— Čujte, dragi moj grofe, — produži Danglar — gospodin od Morserfa je moj prijatelj, ili, bolje reći, moj poznanik od pre trideset godina. Što se mene tiče, vi znate da ja ne cenim mnogo svoj grb, s obzirom da nisam nikad zaboravio odakle sam potekao.

— To je dokaz velike skromnosti ili velikog ponosa — reče Monte Kristo.

— E, lepo! Kada sam bio mali činovnik, Morserf je bio običan ribar.

— I kako se tada zvao?

— Fernando.

— Samo tako?

— Fernando Mondego.

— Jeste li sigurni u to?

— Dođavola! Dosta mi je ribe prodao, kako ga ne bih poznavao.

— Pa zašto mu, onda, dajete svoju kćer?

— Zato što Fernando i Danglar, s obzirom da su obojica skorojevići, obojica postali plemići i da su se obojica obogatili, u suštini odgovaraju jedan drugome, izuzimajući, međutim, izvesne stvari koje su se o njemu govorile a koje se nikad nisu govorile o meni.

— A šta to?

— Ništa.

— Ah, da, razumem! To što ste mi ispričali osvežilo mi je u sećanju ime Fernanda Mondega; čuo sam da se to ime spominje u Grčkoj.

— U vezi sa aferom Ali-paše?

— Tako je.

— To je tajna, — primeti Danglar — i priznajem da bih dao mnogo da je otkrijem.

— To ne bi bilo teško, ako vam je do nje stalo.

— Kako to?

— Sigurno u Grčkoj imate nekog poslovnog prijatelja.

— Naravno!

— U Janjini?

— Imam ih svugde…

— Pa dobro! Pišite svom prijatelju u Janjinu i upitajte ga kakvu je ulogu u katastrofi Ali-Tebelina odigrao neki Francuz po imenu Fernando.

— Imate pravo! — povika Danglar dižući se živo. — Pisaću još danas.

— Učinite to.

— Učiniću.

— I ako dobijete neku vest koja, predstavlja veliki skandal…

— Saopštiću vam je.

— Učinićete mi zadovoljstvo.

Danglar pojuri iz salona i začas se nađe kraj svojih kola.

10. KABINET DRŽAVNOG TUŽIOCA

Ostavimo bankara da se vrati kući, goneći konje najvećom brzinom, i pođimo za gospođom Danglar u njenoj jutarnjoj šetnji.

Rekli smo da je u dvanaest i po časova zatražila svoje konje i da je izišla u kolima.

Uputila se ka ulici Sen-Žermen, okrenula ulicom Mazarin i zaustavila se kod pasaža Pon-Nef.

Zatim je sišla iz kola i prešla pasaž peške. Bila je obučena veoma jednostavno, kao što priliči ženi od ukusa kad izlazi ujutru.

U ulici Genego popela se u fijaker, označivši ulicu Harlej kao cilj svoje šetnje.

Čim se našla u kolima, izvuče iz svoje torbe vrlo gust crn veo, koji prikopča na svoj slamni šešir. Zatim ponovo stavi šešir na glavu i sa zadovoljstvom utvrdi, pogledavši se u malom džepnom ogledalu, da se ispod vela mogla videti samo njena bela koža i sjajne zenice.

Fijaker pređe Pon-Nef i uđe preko trga Dofin u dvorište palate Harlej. Gospođa Danglar isplati kočijaša kada joj je otvorio vrata i požuri prema stepeništu, uz koje se lako pope i uskoro stiže u čekaonicu.

U sudu pre podne ima mnogo posla i još više zaposlenih ljudi, a zaposleni ljudi ne zagledaju žene. Gospođa Danglar prođe kroz čekaonicu a da na nju nije niko obratio pažnju više nego i na desetak drugih žena koje su iščekivale svoje advokate.

U predsoblju gospodina od Vilfora bila je gužva, ali gospođa Danglar nije morala ni da izgovori svoje ime: čim se pojavila, diže se jedan poslužitelj, priđe joj, upita je da li je ona osoba kojoj je gospodin državni tužilac zakazao sastanak i, na njen potvrdni odgovor, odvede je jednim sporednim hodnikom u kabinet gospodina od Vilfora.

Državni tužilac je pisao, sedeći u svojoj fotelji leđima okrenut vratima. Čuo je kad su se vrata otvorila, kad je poslužitelj izgovorio "Uđite gospođo!" i kad su se vrata ponovo zatvorila, i nije učinio ni jedan jedini pokret. Ali, čim su se izgubili koraci poslužitelja, on se živo okrenu, namaknu reze na vrata, navuče zavese i pregleda svaki ugao kabineta.

A zatim, pošto je bio siguran da ga niko ne može ni videti ni čuti i pošto se, prema tome, umirio, reče:

— Hvala, gospođo, hvala na vašoj tačnosti.

I ponudi joj stolicu, koju gospođa Danglar primi, jer joj je srce tako jako udaralo da joj se činilo kao da će se ugušiti.

— Odavno, gospođo, — reče državni tužilac pošto je seo i sam i okrenuo se u svojoj fotelji prema gospođi Danglar — nisam imao tu sreću da razgovaram nasamo sa vama, i mi se ponovo nalazimo da bismo, na moje veliko žaljenje, otpočeli jedan vrlo mučni razgovor.

— Međutim, gospodine, ja sam došla, kao što vidite, na vaš prvi poziv, iako će taj razgovor, sigurno, za mene biti još mučniji nego za vas.

Vilfor se gorko osmehnu.

— Istina je, dakle, — reče on, odgovarajući na svoju vlastitu misao više nego na reči gospođe Danglar — istina je, dakle, da sva naša dela ostavljaju tragove u našoj prošlosti, neka tragove mračne a druga svetle. Istina je, dakle, da su naši koraci u ovom životu slični kretanju guštera po pesku i prave u njemu svoju brazdu! Avaj! Za mnoge je ta brazda, brazda kojom teku njihove suze!

— Gospodine, — reče gospođa Danglar — vi shvatate moje uzbuđenje, zar ne, i poštedite me molim vas. Kroz ovu sobu su prošli toliki krivci, drhteći i stideći se, sedeli su u ovoj fotelji u kojoj i ja sedim, postiđena i prestravljena!… Oh! Čujte, potrebna mi je sva moja prisebnost da ne bih u sebi videla ženu koja je teško skrivila i u vama sudiju punog pretnje.

Vilfor odmahnu glavom i uzdahnu.

— A ja, — prihvati on — ja velim samome sebi da moje mesto nije u fotelji sudije, nego na optuženičkoj klupi.

— Vi? — reče gospođa Danglar začuđeno.

— Da, ja.

— Ja mislim, gospodine, da vi u svom puritanstvu preterujete u oceni situacije — reče gospođa Danglar, čije lepe oči zasvetliše za trenutak. — Te brazde o kojima ste maločas govorili ostavile su za sobom sve vatrene mladosti. U dubini strasti, kad zadovoljstvo prođe, ima uvek pomalo griže savesti. Zbog toga je jevanđelje, to večno vrelo okrepljenja za nesrećne, dalo nama bednim ženama kao utehu divnu parabolu o grešnoj kćeri i ženi preljubnici i ja vam priznajem da često mislim, sećajući se tih ludorija svoje mladosti, da će mi ih bog oprostiti, jer se u mojim patnjama nalazi za njih, ako ne izvinjenje, onda bar naknada. Ali vi, čega se vi plašite u svemu tome vi muškarci, koje svet izvinjava skandal još samo uzdiže?

— Gospođo, — uzvrati Vilfor — vi me poznajete; ja nisam licemeran, ali bar nisam licemeran bez razloga. Ako je moje čelo strogo, to je stoga što su ga mnoge nesreće namračile; ako se moje srce skamenilo, to je da bi moglo podneti udarce koje je dobijalo. Ja nisam bio takav u mladosti, nisam bio takav nekad, tamo u Marselju, kada smo jedno veče, u veče moje veridbe, sedeli okupljeni oko stola. Ali se odonda u meni i oko mene sve promenilo; moj život se istrošio u borbi sa teškoćama i u uništavanju onih koji su se, hotimično ili nehotično, svojom slobodnom voljom ili slučajem, našli na mome putu da bi mi prouzrokovali te teškoće. Redak je slučaj da ono što žarko želimo ne brane vatreno oni od kojih to hoćemo da dobijemo ili od kojih pokušavamo da to otmemo. Tako većina ljudskih rđavih dela ide ljudima u susret, sakrivajući se pod maskom prividne potrebe. A posle, kada je rđavo delo učinjeno u jednom trenutku zanosa, straha ili ludila, čovek vidi da je morao proći mimo njega i izbeći ga. Način na koji je valjalo postupiti, a koji nismo videli, slepi kao što smo bili, iskrsava u našim očima kao lak i jednostavan, i mi se pitamo: kako nisam učinito to, umesto što sam učinio ono? Vas, gospođe, naprotiv, veoma retko muče griže savesti, jer vrlo retko odluka potiče od vas, jer su vam vaše nesreće skoro uvek nametnute, jer su vaše pogreške skoro uvek gresi drugih.

— U svakom slučaju, gospodine, — odgovori gospođa Danglar — priznaćete, ako sam učinila pogrešku, makar se ona ticala samo mene, za nju sam sinoć bila strogo kažnjena.

— Jadna ženo, — reče Vilfor stegnuvši joj ruku — vrlo strogo prema vašoj snazi, jer u dva maha zamalo da niste pali pod njenim teretom, ali ipak…

— Ipak?

— Ipak, moram vam reći… skupite svu svoju hrabrost, gospođo, jer to još nije sve.

— Bože moj, — povika gospođa Danglar uplašeno — šta ima još?

— Vi vidite samo prošlost, gospođo, i ona je zaista mračna. A sada zamislite još mračniju budućnost, budućnost… sigurno užasnu… možda krvavu! ..

Baronica je poznavala Vilforovo duševno spokojstvo i bila je tako uplašena njegovim uzbuđenjem, da je otvorila usta da krikne, ali je krik zamro u njenom grlu.

— Kako je vaskrsla ta strašna prošlost? — povika Vilfor. — Kako je izašla iz dubine groba i dubine naših srca, u kojima je spavala, da kao fantom izaziva bledilo na našim obrazima i rumenilo na našim čelima?

— Avaj, — uzdahnu Hermina — to je slučaj, nema sumnje.

— Slučaj! — ponovi Vilfor. — Ne, ne, gospođo uopšte nema slučaja!

— Kako da ne? Zar to sve nije izazvao slučaj, istina, fatalan, ali ipak slučaj? Zar grof od Monte Krista nije slučajno kupio tu kuću? Zar nije slučajno naredio da se kopa zemlja? I, najzad, zar nije to nesrećno dete slučajno iskopano ispod drveća, to jadno, nevino stvorenje, koje je izišlo iz mene, kome nikad nisam mogla dati poljubac, ali kome sam dala mnogo suza. Ah, celim mojim bićem slušala sam grofa kada je govorio o tim dragim kostima nađenim pod cvećem.

— Ma ne, gospođo, ne! I to je baš ono što je strašno i što sam imao da vam kažem — odgovori Vilfor potmulim glasom. — Ne, nema kostiju nađenih pod cvećem; ne, nema iskopanog deteta; ne, ne treba plakati; ne, ne treba jecati: treba drhtati!

— Šta hoćete da kažete? — povika gospođa Danglar tresući se.

— Hoću da kažem da gospodin Monte Kristo, kopajući pod tim drvećem, nije mogao naći ni skelet deteta ni gvozdeni okov kovčega, jer pod tim drvećem nije bilo ni jednog ni drugog.

— Nije bilo ni jednog ni drugog! — ponovi gospođa Danglar, upravivši na državnog tužioca oči čije su zenice, strahovito raširene, odavale strah. — Nije bilo ni jednog ni drugog! — ponovi ona još jednom kao neko ko bi hteo zvukom svojih reči i svoga glasa da zadrži svoje misli da mu ne izmaknu.

— Ne! — reče Vilfor oslonivši čelo na ruku. — Ne, sto puta ne!…

— Znači, gospodine, da vi tamo niste ostavili jadno dete? Zašto ste me prevarili? S kakvim ciljem, recite?

— Tamo je bilo. Ali, slušajte me, gospođo, saslušajte me, i vi ćete me žaliti, mene koji sam dvadeset godina nosio teret bola potpuno sam, ne prenoseći na vas ni najmanji deo, teret o kome ću vam sada govoriti.

— Bože moj! Vi me plašite! Ali ipak, govorite, ja vas slušam.

— Vi znate kako se završila ona bolna noć kada ste, izdišući, ležali na svom krevetu u onoj sobi od crvenog damasta, dok sam ja, skoro isto tako bez daha kao i vi, očekivao vaš porođaj. Dete je došlo, dali su mi ga nepokretnog, bez daha, bez glasa: verovali smo da je mrtvo.

Gospođa Danglar učini jedan brz pokret, kao da je htela da skoči sa stolice.

Ali je Vilfor zadrža sklopivši ruke, kao da je preklinje da mu pokloni pažnju.

— Verovali smo da je mrtvo — ponovi on. — Stavio sam ga u jedan kovčežić; trebalo je da mu taj kovčežić zameni mrtvački sanduk. Sišao sam u vrt, iskopao sam jamu i brzo sam ga u nju položio. Jedva sam uspeo da ga pokrijem zemljom, kad se Korzikančeva ruka ispružila prema meni. Video sam neku senku kako se uspravila i nešto svetlo je blesnulo. Osetio sam bol, hteo sam da vičem, ali mi ledena jeza prođe celim telom i uguši me u grlu… Pao sam umirući, mislio sam da sam ubijen. Neću nikada zaboraviti divnu hrabrost koju ste tada pokazali. Pošto sam došao k svesti, dovukao sam se skoro izdišući pod dno stepenica. Vi ste mi tada, izdišući i sama, pritekli u pomoć. Nismo smeli govoriti o toj strašnoj katastrofi. Vi ste imali hrabrosti da se vratite vašoj kući uz pomoć vaše primalje, dok je dvoboj poslužio kao opravdanje za moju ranu. I, mimo svakog očekivanja, tajna je ostala samo među nama. Mene su preneli u Versaj. Tri meseca borio sam se sa smrću, a onda su mi preporučili, kad je izgledalo da se ponovo vraćam u život, sunce i vazduh juga. Četiri čoveka su me prenela od Pariza do Šalona, prelazeći šest milja na dan. Gospođa od Vilfora pratila je nosila u svojim kolima. U Šalonu sam krenuo dalje Sonom, a zatim sam prešao na Ronu i brzinom vodene struje spustio sam se do Arla. Od Arla sam ponovo prešao u svoju nosiljku i produžio put za Marselj. Moje oporavljanje je trajalo šest meseci. O vama više nisam ništa čuo, a nisam smeo da se obaveštavam šta je sa vama bilo. Kad sam se vratio u Pariz, saznao sam da ste se, kao udovica gospodina od Nargona, udali za gospodina Danglara.

Na šta sam mislio otkako mi se svest vratila? Uvek na istu stvar, uvek na taj detinji leš koji je, u mojim snovima, svake noći izlazio iz zemljine utrobe i lebdeo iznad jame, preteći mi pogledom i rukom. Odmah sam se obavestio čim sam stigao u Pariz: u kući nije niko stanovao otkako smo mi izašli iz nje, ali je bila izdata na devet godina. Potražio sam zakupca, pretvarao sam se kao da nikako nisam hteo da dopustim da ta kuća pređe u ruke jedne strane osobe, pošto je pripadala ocu i majci moje žene. Ponudio sam naknadu za raskidanje ugovora o zakupu. Zatražili su mi šest hiljada franaka. Dao bih deset hiljada, dao bih dvadeset hiljada. Novac sam imao pri sebi i odmah smo potpisali ugovor kojim je raniji ugovor poništen. A onda, čim sam dobio taj prenos, koji sam toliko želeo, krenuo sam u galopu za Otej. Niko nije bio ušao u kuću otkako sam ja iz nje izašao.

Bilo je pet časova posle podne, popeo sam se u crvenu sobu i sačekao sam noć.

Tu mi je ponovo prošlo kroz glavu sve ono što sam sebi govorio već godinu dana u mojoj neprestanoj agoniji, samo sa više pretnje nego ikada.

Taj Korzikanac koji mi je objavio krvnu osvetu, koji me je tražio od Nima do Pariza, taj Korzikanac koji je bio sakriven u vrtu, koji me je udario nožem, morao je videti kada sam kopao jamu, morao je videti kad sam zakopao dete. Mogao je videti i vas, možda već i zna ko ste… Možda će vas jednoga dana nagnati da platite tajnu te strašne večeri?… Zar ne bi za njega bila zaista slatka osveta ako bi saznao da nisam umro od njegova udarca u srce? Bilo je, dakle, hitno potrebno da pre svega i za svaki slučaj uklonim tragove te prošlosti, da uništim svaki njezin materijalni trag, jer je od nje u mome sećanju ostalo još uvek i suviše stvarnosti.

Zbog toga sam bio poništio ugovor o zakupu, zbog toga sam bio došao, zbog toga sam čekao.

Noć je padala i ja sam čekao da se sasvim smrači. U sobi nisam imao svetlosti. Povetarac je ljuljao zavesama i meni se stalno činilo kao da iza njih vidim nekog skrivenog uhodu. S vremena na vreme bih se stresao, činilo mi se kao da iza sebe, u krevetu, čujem vaš plač, i nisam se usuđivao da se okrenem. Srce mi je lupalo i ja sam u toj tišini osećao kako ono udara tako žestoko, da mi je izgledalo kao da će mi se rana ponovo otvoriti. Najzad su jedan za drugim umukli svi oni raznovrsni zvuci koji se čuju na selu. Shvatio sam da više nemam ničeg da se plašim, da me niko ne može ni videti ni čuti i odlučio sam se da siđem.

Čujte, Hermina, ja se smatram isto tako hrabrim kao i ma koji drugi čovek, ali kada sam iz nedara izvadio onaj ključić od stepeništa koji nam je oboma bio drag i koji ste vi želeli da nosite o jednom zlatnom prstenu, kada sam otvorio vrata, kada sam video kako bledi mesec baca kroz prozore, niz spiralne stepenice, dugačke trake bele svetlosti nalik na aveti, naslonio sam se na zid gotov da kriknem. Činilo mi se da ću poludeti.

Konačno sam uspeo da se savladam. Sišao sam niz stepenice, stepenik po stepenik. Jedino što nisam uspeo da savladam bilo je neko podrhtavanje u kolenima. Grčevito sam se držao za ogradu; da sam je ispustio samo za trenutak, stropoštao bih se niz stepenice.

Stigao sam do donjih vrata. Spolja pored vrata jedan ašov je bio prislonjen uza zid. Snabdeo sam se jednim zasenčenim fenjerom. Zaustavio sam se u sredini travnjaka da bih upalio fenjer, a onda sam produžio put.

Novembar je bio na izmaku, zelenilo iz vrta je nestajalo, drveće je ličilo na skelete sa dugačkim koščatim rukama, a suvo lišće je škripalo, zajedno sa peskom, pod mojim nogama.

Strah me je tako snažno stezao za srce, da sam, približivši se grmlju, izvukao iz džepa pištolj i napunio ga. Stalno mi se činilo da vidim kako se između granja pomalja Korzikančevo lice.

Osvetlio sam grmlje fenjerom; nije bilo nikog. Pogledao sam svuda oko sebe, bio sam zaista sam. Nikakav šum nije narušavao tišinu noći, osim prodornog i žalosnog krika sovuljage, koji je zvučao kao dozivanje noćnih aveti.

Obesio sam fenjer o jednu račvastu granu koju sam bio zapazio još godinu dana ranije na onom mestu gde sam se bio zaustavio da bih iskopao jamu.

Na tome je mestu, u toku leta, izrasla gusta trava, a kad je došla jesen, nije bilo nikoga da je pokosi. Međutim, jedno mesto, manje zaraslo u travu, privuklo je moju pažnju. Bilo je očevidno da sam baš tu prekopavao zemlju. Dadoh se na posao.

Došao je, dakle, čas koji sam očekivao već više od godinu dana!

I kako sam se nadao, kako sam radio, kako sam čupao svaki žbun trave misleći da ću na vrhu svoga ašova osetiti neki otpor, ali ništa! Iskopao sam, međutim, rupu dva puta veću nego što je bila prva. Pomislio sam da sam se prevario, da sam kopao na pogrešnom mestu. Orijentisao sam se, posmatrao sam drveće, pokušavao da otkrijem pojedinosti koje su me potresle. Hladan i oštar severac duvao je kroz golo granje, ali je znoj ipak curio niz moje čelo. Setio sam se da sam udarac nožem dobio u trenutku kada sam nogama tapkao zemlju da bih pokrio jamu. Dok sam zemlju tapkao, naslanjao sam se na stablo zanoveti. Iza mene se nalazila jedna veštačka stena, napravljena da šetačima posluži kao klupa. Kada sam padao, osetio sam pod rukom, koja mi je skliznula sa drveta, taj hladan kamen. Desno od mene je bila zaista zanovet, iza mene je bila stena. Ponovo sam pao kao i onda, digao sam se i počeo da kopam i proširujem rupu. Ništa! Uvek ništa! Kovčega tu više nije bilo.

— Tu nije bilo kovčega? — promrmlja gospođa Danglar, koju je strah gušio.

— Ne mislite da sam ostao samo pri tom pokušaju — produži Vilfor. — Ne. Pretražio sam ceo drvored. Mislio sam da je ubica iskopao kovčeg i odneo ga verujući da je u njemu bilo blago i želeći da ga se dokopa, ali da je zatim, pošto je video svoju zabludu, iskopao novu jamu i u nju ga sahranio. Međutim, ništa nisam našao. A onda sam pomislio da on uopšte nije bio toliko predostrožan i da ga je prosto bacio u neki ugao. Za tu poslednju pretpostavku valjalo je sačekati dan da bih mogao produžiti traženje. Popeo sam se ponovo u sobu i čekao sam.

— Oh, bože moj!

— Kada se razdanilo, opet sam sišao. Najpre sam otišao do drvoreda. Nadao sam se da ću tu naići na tragove koje nisam primetio u pomrčini. Prekopao sam zemlju na površini od preko dvadeset kvadratnih stopa, a u dubinu više od dve stope. Čitav jedan dan bi jedva bio dovoljan nekom nadničaru da uradi ono što sam ja uradio za jedan sat. Ništa nisam video, apsolutno ništa.

Tada sam počeo da tražim kovčeg sa pretpostavkom da je bio prosto bačen u neki ugao. To je moralo biti na stazi koja je vodila prema malim vratima. Ali je i to novo traganje bilo isto tako nekorisno kao i prvo, i ja sam se stegnuta srca vratio drvoredu, koji mi takođe više nije ostavljao nikakvu nadu.

— Oh, — povika gospođa Danglar — to je bilo da čovek poludi!

— Nadao sam se u to u jednom trenutku, — reče Vilfor — ali nisam imao tu sreću. Međutim, pošto sam pribrao snagu, pa time i misli, upitao sam se: zašto je taj čovek odneo leš?

— Pa vi ste već rekli, — reče gospođa Danglar — da bi imao dokaz.

— E, ne, gospođo, to više nije mogao biti razlog. Leš se ne čuva godinu dana, nego se pokaže policiji i podnese se prijava. Međutim, ništa se od toga nije desilo.

— Pa dobro, šta onda?… — upita Hermina uzbuđeno.

— Onda, tu ima nešto groznije, kobnije, strašnije za nas, a to je da je dete bilo možda živo i da ga je ubica spasao.

Gospođi Danglar se ote jedan strašan krik i ona uhvati Vilfora za ruke.

— Moje dete je bilo živo! — reče ona. — Vi ste moje dete zakopali živo, gospodine! Mi nismo bili sigurni da je moje dete bilo mrtvo, a vi ste ga zakopali! Ah!…

Gospođa Danglar se ispravi i stajaše pred državnim tužiocem, čije je pesnice stezala u svojim nežnim rukama skoro preteća lika.

— Šta ja znam? Ja vam to kažem kao što bih vam rekao i nešto drugo — odgovori Vilfor sa tako ukočenim pogledom, da je već izgledalo da je taj snažni čovek na granici očajanja i ludila.

— Ah! Moje dete, moje jadno dete! — povika baronica, pavši ponovo na stolicu, dok je maramom prigušivala jecaje.

Vilfor se pribra i shvati da je na gospođu Danglar morao preneti strah koji je i sam osećao da bi otklonio buru materinskog gneva koja se skupljala nad njegovom glavom.

— A vi ćete shvatiti, — reče on, dignuvši se i sam i približivši se baronici da bi joj govorio tišim glasom — da smo izgubljeni ako je tako. To je dete živo i neko zna da je ono živo; neko raspolaže našom tajnom. A pošto Monte Kristo govori pred nama o detetu iskopanom tamo gde deteta više nije bilo, onda je on taj koji zna za našu tajnu.

— O, bože, pravedni bože, bože koji kažnjavaš! — mrmljala je gospođa Danglar.

Vilfor ne odgovori; sa njegovih usana otrgoše se samo neki nerazumljivi zvuci.

— Ali dete, dete, gospodine? — produži majka uporno.

— Oh! Koliko sam ga tražio! — nastavi Vilfor, kršeći ruke. — Koliko sam ga puta dozivao u svojim dugim, besanim noćima! Koliko sam puta želeo kraljevsko bogatstvo da bih otkupio milion tajni od milion ljudi i da bih svoju tajnu našao među njihovim. Konačno, jednoga dana kada sam po stoti put uzimao ašov u ruke, upitao sam se, takođe po stoti put, šta je Korzikanac mogao učiniti od deteta. Dete je na smetnji beguncu. Kada je video da je ono još živo, možda ga je bacio u reku.

— Oh! Nemoguće! — povika gospođa Danglar. — Može se ubiti čovek iz osvete, ali se jedno dete hladnokrvno ne baca u vodu.

— Možda ga je — produži Vilfor — predao u Dom za nahočad.

— O, da, da! — povika baronica. — Moje dete je tamo, gospodine.

— Odjurio sam u Dom za nahočad i saznao sam da je one noći, to jest noću dvadesetog septembra zaista nađeno dete kraj zvonika. Dete je bilo zavijeno u jednu polovinu povoja od finoga platna, povoja namerno pocepanog. Na toj polovini povoja nalazila se polovina baronske krune i slovo H.

— To je, to je! — povika gospođa Danglar. — Sve moje rublje je bilo tako obeleženo. Gospodin od Nargona je bio baron, a ja se sovem Hermina. Hvala ti, bože, moje dete nije bilo mrtvo!

— Ne, ono nije bilo mrtvo!

— I vi mi to kažete! Vi mi to kažete, gospodine, bez straha da ću umreti od radosti! Gde je ono? Gde je moje dete?

Vilfor sleže ramenima.

— Kako bih znao? — reče on. — Zar verujete da bih dopustio, kad bih znao, da prolazite kroz sve te gradacije kao što bi činio kakav dramaturg ili romanopisac? Ne, na žalost, ne! Ja to ne znam. Jedna žena je, posle približno šest meseci, došla da traži dete sa drugom polovinom povoja. Ta je žena dala sve garancije koje zakon iziskuje i dete joj je predato.

— Ali, morali ste se obavestiti o toj ženi, morali ste je pronaći.

— Pa šta vi mislite, gospođo, čime sam se drugim bavio? Izmislio sam jednu krivičnu istragu i upotrebio sam sve najveštije i najprepredenije agente koje policija ima da je pronađu. Njeni su tragovi praćeni do Šalona. U Šalonu su izgubljeni.

— Izgubljeni?

— Da, izgubljeni. Izgubljeni zauvek.

Gospođa Danglar je slušala tu priču, prateći je uzdahom, suzama i usklikom pri svakoj novoj okolnosti.

— I to je sve — reče ona. — I vi ste se tu zaustavili?

— Oh, ne! — reče Vilfor. — Nisam nikad prestao da tražim, da se raspitujem, da se obaveštavam. Međutim, od pre dve do tri godine malo sam prekinuo. Ali ću sada ponovo početi, sa više istrajnosti i žara nego ikad. I uspeću, jer me više na to ne goni savest nego strah.

— Ali, — prihvati ponovo gospođa Daglar — grof od Monte Krista ne zna o tome ništa. Inače, čini mi se, ne bi tražio naše društvo tako kao što to čini.

— Oh, zloba ljudska je veoma duboka, — reče Vilfor — jer je dublja od dobrote božje. Jeste li opazili kako su izgledale oči toga čoveka dok nam je govorio?

— Ne.

— Ali, da li ste ga katkad duboko posmatrali?

— Sigurno. On je neobičan, i to je sve. Samo, jedna me je stvar iznenadila, a to je što od cele one izvrsne večere koju nam je priredio, on nije ništa ni dirnuo, ni od jednog jela nije uzeo svoj deo.

— Da, da! — reče Vilfor — i ja sam to primetio. Da sam znao ono što sada znam ne bih ni ja okusio ni od čega: verovao bih da je hteo da nas otruje.

— I vi biste se prevarili, kao što vidite.

— Da, bez sumnje. Ali, verujte mi, taj čovek ima druge namere. Zbog toga sam hteo da vas vidim, zbog toga sam želeo da razgovaram s vama, zbog toga sam želeo da vas upozorim da se čuvate od svih, a naročito od njega. Recite mi — produži Vilfor, gledajući baronicu još dubljim pogledom nego što je to činio dotada — vi niste nikom govorili o našoj vezi?

— Nikad nikom.

— Vi me shvatate, — prihvati Vilfor nežno — kad kažem nikom, oprostite mi što na tom insistiram, nikom na svetu, zar ne?

— Oh! Da, da, razumem vas vrlo dobro, — reče baronica crveneći — nikad! Kunem vam se.

— I nemate običaj da uveče pišete ono što se dogodilo u toku dana? Ne vodite dnevnik?

— Ne! Nažalost, moj život prolazi u beznačajnim stvarima; ja ga zaboravljam.

— I u snu ne govorite, koliko vam je poznato?

— Ja imam san kao dete, zar se ne sećate?

Krv pojuri u lice baroničino, a lice Vilforovo prebledi.

— To je istina — reče on tako tiho da se jedva čulo.

— Dakle? — upita baronica.

— Tako! Sad znam šta imam da radim — reče Vilfor. — Za manje od osam dana ja ću znati ko je gospodin od Monte Krista, odakle dolazi, šta hoće i zašto pred nama govori o deci koju iskopavaju u njegovom vrtu.

Vilfor izgovori te reči tonom od koga bi grof zadrhtao da ih je mogao čuti.

A zatim steže ruku, koju mu je baronica sa ustezanjem dala, i otprati je sa poštovanjem do vrata.

Gospođa Danglar uze drugi fijaker i odveze se do pasaža, gde nađe svoja kola i svog kočijaša, koji je, čekajući, mirno spavao na svom sedištu.

11. LETNJI BAL

Istoga dana, u vreme kada je gospođa Danglar sedela u kabinetu gospodina državnog tužioca, jedna putnička kola ušla su u ulicu Helder i prošla kroz kapiju na broju 27, zaustavivši se u dvorištu.

Posle jednog trenutka otvorila su se vrata na kolima i iz kola je sišla gospođa od Morserfa, naslanjajući se na ruku svoga sina.

Čim je otpratio svoju majku u njene odaje i naredio da se pripremi kupatilo i spreme konji, Albert se predao svome sobaru u ruke, a zatim se odvezao na Jelisejska polja kod grofa od Monte Krista.

Grof ga je primio sa svojim uobičajenim osmehom. Bila je to čudna stvar: nikad čovek nije mogao reći da je ušao dublje u srce i dušu toga čoveka. Oni koji su želeli, ako se može tako kazati, da silom prodru u prisnije odnose sa njime nailazili su na neprolazan zid.

Morserf, koji je prema njemu trčao raširenih ruku, spusti ruke čim ga ugleda, mada mu se Monte Kristo prijateljski smešio, i jedva se usudi da mu pruži ruku.

Monte Kristo, sa svoje strane samo dodirnu njegovu ruku, a ne stežući je, kao što je to obično činio.

— Evo i mene, dragi grofe — reče on.

— Dobro došli.

— Stigao sam pre jednog časa.

— Iz Dijepa?

— Iz Trepora.

— Ah! Tačno.

— I prvu posetu činim vama.

— To je vrlo ljubazno od vas — reče Monte Kristo kao što bi rekao i ma šta drugo.

— Pa lepo! Šta ima novo?

— Novo! Vi to pitate mene, stranca!

— Da se razumemo: kad sam pitao šta ima novo, mislio sam da li imate nešto za mene?

— Da mi niste poverili neki zadatak? — reče Monte Kristo, praveći se da je uznemiren.

— Ma nemojte, — reče Albert — ne pretvarajte se da ste ravnodušni. Ljudi govore da postoji neko duševno povezivanje između izvesnih ljudi kada se oni nalaze čak i na velikim rastojanjima. E, vidite, u Treporu sam dobio takav električni udarac: ako niste radili za mene, onda ste bar mislili na mene.

— To je moguće — reče Monte Kristo. — Stvarno, mislio sam na vas, ali je ta magnetska struja koja se prostirala iz mene delovala, priznajem, nezavisno od moje volje.

— Odista! Ispričajte mi to, molim vas.

— To je lako. Gospodin Danglar je večerao kod mene.

— To već znam, jer smo moja majka i ja zato i otputovali da bismo izbegli susret s njim.

— Ali on je večerao sa gospodinom Andrejom Kavalkantijem.

— Sa vašim italijanskim knezom?

— Ne preterujmo. Gospodin Andreja daje sebi samo titulu vikonta.

— Vi velite: daje sebi?

— Ja velim: daje sebi.

— Zar on to nije?

— Eh! šta ja znam? On je sebi daje, ja mu je dajem, ljudi mu je daju. Zar to nije kao da je i ima?

— Ala ste vi čudan čovek! A onda?

— I šta onda?

— Gospodin Danglar je, dakle, večerao ovde?

— Da.

— Sa vašim vikontom Andrejom Kavalkantijem?

— Sa vikontom Andrejom Kavalkantijem, sa njegovim ocem markizom Kavalkantijem, sa gospođom Danglar, sa gospodinom i gospođom od Vilfora, sve divni ljudi, a onda sa gospodinom Debrejem, Maksimilijanom Morelom, i još… čekajte, ko je još bio… ah, gospodin od Šato-Renoa.

— Je li se govorilo o meni?

— Ni jedne jedine reči.

— Utoliko gore.

— Zašto to? Čini mi se da niste drugo ni želeli nego da zaborave na vas.

— Dragi moj grofe, ako o meni uopšte nisu govorili, onda to znači da su na mene i suviše mislili, a tada meni nema više nade.

— Što vam je to važno, kad gospođica Danglar nije bila među onima koji su ovde mislili o vama? Ali, istina, mogla je na vas misliti i kod kuće.

— O, što se toga tiče, siguran sam da joj nisam ni na kraj pameti, a ako je ipak nešto mislila, onda je to bilo bez sumnje na isti način na koji ja mislim o njoj.

— Dirljiva simpatija — reče grof. — Znači, vi se ne trpite?

— Čujte, — reče Morserf — kad bi gospođica Danglar bila žena kadra da se smiluje na muke koje ja zbog nje ne podnosim i kad bi htela da me za njih nagradi izvan bračnog dogovora između naše dve porodice, to bi mi sasvim odgovaralo. Kratko, verujem da bi gospođica Danglar bila divna ljubavnica, ali kao žena, dođavola ..

— Tako, — reče Monte Kristo smejući se — zar na takav način mislite o vašoj budućoj?

— Eh, šta ćete, tako je! Način malo grub, to je tačno, ali je bar iskren. Međutim, taj san ne može postati stvarnost jer je potrebno, da bi se stiglo do izvesnog cilja, da gospođica Danglar postane moja žena, da ona misli pored mene, da peva pored mene, da piše stihove i muziku na deset koraka od mene, i to celog mog života, a kada na to mislim, mene obuzima užas. Ljubavnica se, dragi moj grofe, može ostaviti, ali je sa ženom, dođavola, druga stvar, ta se zauvek čuva, bliže ili dalje od sebe. A strašno je imati zauvek gospođicu Danglar, pa makar to bilo i na daljini.

— Vas je teško zadovoljiti, vikonte.

— Da, jer često mislim na jednu nemoguću stvar.

— Na koju to?

— Da nađem za sebe ženu kao što je moj otac našao za sebe.

Monte Kristo prebledi. On pogleda Alberta igrajući se prekrasnim pištoljima, čiji su obarači brzo škljocali.

— Znači, vaš otac je bio srećan? — upita on.

— Vi znate moje mišljenje o mojoj majci, gospodine grofe: nebeski anđeo. Ona je još lepa, uvek duhovita, bolja nego ikad. Upravo smo stigli iz Trepora. Pratiti negde majku, to bi za svakog drugog sina bilo, bože moj, predusretljivost ili kuluk. Međutim, ja sam proveo četiri dana sa njom i sad sam zadovoljniji, odmorniji i pesničkije raspoložen nego da sam poveo u Trepor kraljicu Mab ili Titaniju.

— To je nedostižno savršenstvo, i vi u svima onima koji vas čuju izazivate ozbiljnu želju da ostanu neoženjeni.

— To je baš ono — prihvati Morserf — zašto mi nije stalo da se oženim gospođicom Danglar. Ja znam da na svetu postoji jedna savršena žena. Jeste li primetili neki put kako naš egoizam oblači u sjajno ruho sve ono što nama pripada? Dijamant koji se blistao u Marleovom ili Fosenovom izlogu postaje mnogo lepši od trenutka kada je naš. Ali ako ste prisiljeni da priznate da ih ima još čistijih i lepših, jer je to očigledno, i da ste osuđeni da večno nosite taj dijamant, gori od nekog drugog, da li shvatate koliko se onda zbog toga pati?

— Monden! — promrmlja grof.

— Eto zašto ću skakati od radosti onoga dana kada gospođica Evgenija sazna da sam ja bedni atom i da jedva imam toliko stotina hiljada franaka koliko ona ima miliona;

Monte Kristo se osmehnu.

— Pomišljao sam i na nešto drugo — produži Albert. — Franc voli ekscentrične stvari, hteo sam da se i protiv volje zaljubim u gospođicu Danglar. Ali na četiri pisma koja sam mu pisao najprimamljivijim rečima, Franc mi je nepokolebljivo odgovarao: "Ekscentričan jesam, ali moja ekscentričnost ne ide tako daleko da bih povukao reč pošto sam je dao".

— Eto, to ja nazivam prijateljskom odanošću: davati nekom drugom za ženu onu koju bi sam primio samo kao ljubavnicu.

Albert se osmehnu.

— Kad je već reč o Francu, — produži on — znate li da će se uskoro vratiti. Ali za vas to nije važno, vi ga ne volite, rekao bih?

— Ja!— reče Monte Kristo. — Eh, dragi moj vikonte, po čemu ste to videli da ja ne volim gospodina Franca? Ja svakoga volim.

— A i ja spadam među te sve… hvala.

— Oh, da ne bi bilo zabune, — reče Monte Kristo — ja volim svakog na onaj način na koji nam bog naređuje da volimo svoga bližnjeg, to jest hrišćanski, ali mrzim samo izvesne osobe. Vratimo se na gospodina Franca od Epineja. Velite da skoro dolazi?

— Da, na poziv gospodina od Vilfora, koji, kako izgleda, isto tako tvrdoglavo hoće da uda gospođicu Valentinu kao što gospodin Danglar želi da uda gospođicu Evgeniju. Zaista, izgleda da je strašno zamorno biti otac velikih devojaka. Čini mi se kao da od toga dobijaju groznicu i da im puls udara devedeset puta u minutu dok ih se ne otarase.

— Ali gospodin od Epineja ne liči na vas. On svoju nevolju strpljivo podnosi.

— Još više nego to, on je shvata sasvim ozbiljno: već vezuje bele kravate i govori o svojoj porodici. Uostalom, on prema Vilforovima oseća veliko poštovanje.

— Zasluženo, zar ne?

— Verujem. Gospodin od Vilfora je uvek važio kao čovek strog ali pravedan.

— U dobar čas, — reče Monte Kristo — to je bar jedan čovek o kome ne mislite kao o jadnom gospodinu Danglaru.

— To potiče, možda, otuda što nisam prinuđen da se oženim njegovom ćerkom — reče Albert smejući se.

— Zaista, dragi moj gospodine, — reče Monte Kristo — vi ste preterano uobraženi.

— Ja?

— Da, vi. Izvolite cigaru.

— Vrlo rado. A zašto sam uobražen?

— Pa eto, opirete se i otimate od ženidbe sa gospođicom Danglar. Eh, bože moj, pustite da se stvari razvijaju i možda nećete biti vi onaj koji će prvi povući svoju reč.

— Kako! — uzviknu Albert, iskolačivši oči od čuda.

— Eh! Bez sumnje, gospodine vikonte, niko vam neće silom staviti vrat u jaram, dođavola! Čujte, ozbiljno, — prihvati Monte Kristo drugim tonom — želite li da raskinete?

— Dao bih za to sto hiljada franaka.

— E, lepo! budite srećni: gospodin Danglar je spreman da dade dvostruko da bi postigao isti cilj.

— Da li stvarno imam tu sreću? — reče Albert, koji ipak nije mogao sprečiti da mu jedan skoro neprimetan oblak pređe preko čela. — Ali, dragi moj grofe, gospodin Danglar mora da ima neke razloge?

— Ah! Tu li si, dakle, ohola i egoistična prirodo! Otkrio sam čoveka koji bi tuđe samoljublje sekirom razbijao, a vrišti kada se njegovo bocne samo iglom.

— Ma ne, nego mi se čini da bi gospodin Danglar…

— … morao biti ushićen vama, zar ne? Lepo! Gospodin Danglar je čovek rđavog ukusa, to je poznato, i sad je još više očaran nekim drugim…

— A ko je to?

— Ne znam. Gledajte, posmatrajte, zapažajte aluzije kad promaknu pored vas i iskoristite ih za sebe.

— U redu, razumem. Čujte, moja majka… Ne, ne majka, prevario sam se, moj otac je došao na misao da priredi bal.

— Bal u ovo doba godine?

— Letnji balovi su u modi.

— I kad ne bi bili, dovoljno je da ga grofica priredi, pa da ih uvede u modu.

— To je lepo. Razumete, to su balovi za prave Parižane. U mesecu julu ostaju u Parizu samo čistokrvni Parižani. Da li biste hteli primiti na sebe da pozovete gospodu Kavalkantije?

— Kada ćete prirediti vaš bal?

— U subotu.

— Gospodin Kavalkanti otac će dotle otputovati.

— Ali ostaje gospodin Kavalkanti sin. Da li biste hteli da dovedete gospodina Kavalkantija sina?

— Čujte, vikonte, ja ga ne poznajem.

— Vi ga ne poznajete?

— Ne. Video sam ga prvi put pre tri do četiri dana, i ja za njega ne jamčim ni u čemu.

— Ali, vi ga primate!

— Što ga ja primam, to je druga stvar. Meni ga je preporučio jedan čestit opat, koji je i sam mogao biti prevaren. Pozovite ga neposredno, i stvar je u redu, ali ne tražite od mene da vam ga ja predstavim. Ako bi se on docnije oženio gospođicom Danglar, vi biste me optuživali da sam se mešao u vaše stvari i još bi došlo do krvi. Uostalom, ne znam da li ću i sam biti tu.

— Gde?

— Na vašem balu?

— A zašto ne biste bili?

— Prvo, zato što me još niste pozvali.

— Ja sam došao baš zato da vam lično donesem poziv.

— Oh, to je isuviše ljubazno. Ali, može se desiti da budem sprečen.

— Kada vam ja kažem jednu stvar, vi ćete biti dovoljno ljubazni da žrtvujete sve što bi vas sprečavalo.

— Recite.

— Moja majka vas moli da dođete.

— Gospođa grofica od Morserfa? — ponovi Monte Kristo zadrhtavši.

— Ah, grofe, — reče Albert — gospođa od Morserfa razgovara sa mnom otvoreno, i ja vam kažem, ako dosada niste osetili kako u vama trepere one niti simpatija o kojima sam vam maločas govorio, to je stoga što vam te niti potpuno nedostaju, jer smo u toku četiri dana govorili samo o vama.

— O meni? Zaista, vi me ushićujete.

— Znate, to je privilegija vaše prirode: tako je kada je čovek živi problem.

— Ah! Ja sam, dakle, problem i za vašu majku? Zaista, smatrao sam je za suviše razumnu da bi se mogla prepuštati takvim zastranjivanjima fantazije!

— Problem, dragi moj grofe, problem za sve, za moju majku kao i za druge. Ali umirite se, kao problem koji je prihvaćen ali ne i rešen, vi ostajete i dalje zagonetka. Moja majka se stalno pita kako je moguće da ste tako mladi. Ja mislim, dok vas grofica Đ… smatra za lorda Rutvena, moja majka vas smatra za Kaljostra ili za grofa od Sen-Žermena. Kad prvi put posetite gospođu od Morserfa, učvrstite je u tom ubeđenju. To vama neće biti teško, vi imate kamen mudrosti jednoga i duh drugoga.

— Ja vam zahvaljujem što ste me upozorili, — reče grof smešeći se — potrudiću se da budem u stanju da zadovoljim sve pretpostavke.

— Znači, doći ćete u subotu?

— Jer me gospođa od Morserfa za to moli.

— VI ste vrlo ljubazni.

— A gospodin Danglar?

— Oh! On je već dobio trostruki poziv: moj otac se za to pobrinuo. Nastojaćemo, takođe, da dođe i veliki Ageso, gospodin od Vilfora. Ali, za njega nema nade.

— Ne treba nikad gubiti nadu, veli poslovica.

— Da li vi igrate, dragi grofe?

— Ja?

— Da, vi. Šta bi bilo čudnovato u tome ako biste igrali?

— Ah! Zaista, dok se ne pređe četrdeseta… Ne, ja ne igram, ali volim da gledam kad drugi igraju. A gospođa od Morserfa, da li ona igra?

— Nikad, ni ona. Vi ćete za to vreme pričati, ona mnogo želi da razgovara sa vama!

— Je li istina?

— Na časnu reč! I ja vam kažem da ste vi prvi čovek za koga se moja majka tako zainteresovala.

Albert uze šešir i diže se. Grof ga isprati do vrata.

— Zameram sebi jednu stvar — reče on, zadržavši Alberta na vrhu stepenica.

— A šta to?

— Bio sam indiskretan, nije trebalo da vam govorim o gospodinu Danglaru.

— Naprotiv, govorite mi o njemu još, govorite često, govorite uvek, ali na isti način.

— U redu, umorili ste me. A u vezi s tim, kada dolazi gospodin od Epineja?

— Pa, za pet do šest dana najkasnije.

— A kada se ženi?

— Čim stignu gospodin i gospođa od Sen-Merana.

— Dovedite ga kod mene kad bude u Parizu. Iako tvrdite da ga ne volim, ja vam izjavljujem da ću biti srećan da ga vidim.

— U redu, vaše naredbe biće izvršene, gospodine.

— Doviđenja!

— U subotu, u svakom slučaju, sigurno, zar ne?

— Kako da ne! Reč je data.

Grof je pratio Alberta pogledom i mahao mu rukom. A kada se Albert popeo u svoja kola, on se okrenu i nađe Bertuča iza sebe:

— Dakle? — upita on.

— Otišla je u sud — odgovori nastojnik.

— Je li dugo ostala?

— Sat i po.

— I vratila se kući?

— Pravo.

— E, dobro, dragi moj gospodine Bertučo, — reče grof — a sada, ako bih imao neki savet da vam dam, onda bih vam preporučio da odete u Normandiju i da pogledate da li ćete naći ono malo zemljište o kome sam vam govorio.

Bertučo pozdravi i, kako se naredba koju je dobio potpuno slagala sa njegovim vlastitim željama, otputova još iste večeri.

12. RASPITIVANJA

Gospodin od Vilfora je održao datu reč gospođi Danglar, a naročito samome sebi, nastojeći da dokuči kako je gospodin grof od Monte Krista mogao saznati tajnu kuće u Oteju.

Napisao je onog istog dana pismo nekom gospodinu od Bovila, koji je ranije bio inspektor zatvora, a docnije je u višem zvanju dodeljen službi bezbednosti i zatražio je od njega obaveštenja koja je želeo. Gospodin od Bovila je smatrao da će biti potrebna dva dana da bi tačno saznao od koga bi se mogao obavestiti.

Po isteku dva dana, gospodin od Vilfora je primio sledeću belešku:

Osobu koja se zove gospodin grof od Monte Krista pobliže poznaje lord Vilmor, bogati stranac, koji se katkada viđa u Parizu i koji se sada u njemu nalazi. Tu osobu takođe poznaje opat Buzoni, sicilijanski sveštenik, koji uživa veliki ugled na Istoku, gde je učinio mnogo dobrih dela.

Gospodin od Vilfora odgovori naređenjem da se o toj dvojici stranaca pribave najhitnije tačna obaveštenja. Sledeće večeri njegova su naređenja bila izvršena i evo obaveštenja koja je dobio:

Opat, koji je u Pariz došao samo na mesec dana, stanovao je u jednoj maloj kući iza crkve Sen-Silpis, koja je imala prizemlje i jedan sprat, sa četiri sobe, od kojih dve gore i dve dole, što je predstavljalo čitav stan, u kome je on bio jedini stanar.

Od dve sobe u prizemlju jedna je bila trpezarija, sa stolom, stolicama i bifeom od orahovog drveta, a druga je bila salon, obložen drvetom, obojen u belo, bez ukrasa, bez ćilima i bez časovnika. Videlo se da se opat, za samog sebe, ograničava na najneophodnije predmete.

Istina je da je opat više voleo da boravi u salonu na spratu. Taj je salon bio pretrpan teološkim knjigama i pergamentima, u koje bi se opat, kako je govorio njegov sobar, zakopao ponekad mesecima, tako da je soba bila, u stvari, manje salon nego biblioteka.

Sobar bi posmatrao posetioce kroz neku vrstu prozorčića, i kad mu je njihovo lice bilo nepoznato ili mu se ne bi svidelo, odgovarao bi da gospodin opat nije u Parizu, čime su se mnogi zadovoljavali, znajući da opat često putuje i ponekad veoma dugo ostaje na putu.

Uostalom, bio u svome stanu ili ne, nalazio se u Parizu ili u Kairu, opat je davao uvek i prozorče je služilo kao kula milostinje, koju je sluga stalno delio u ime svoga gospodara.

Druga soba, koja se nalazila pored biblioteke, bila je spavaća soba. Krevet bez zavesa, četiri fotelje i kanabe od žutog somota iz Utrehta sačinjavali su, sa klupicom za molitvu, sav njen nameštaj.

Što se tiče lorda Vilmora, on je stanovao u ulici Fonten-Sen-Žorž. Bio je to jedan od onih engleskih turista koji celo svoje imanje potroše na putovanja. Iznajmio je namešten stan u kome je provodio svega dva do tri časa na dan, a u kome je vrlo retko spavao. Jedna od njegovih manija bilo je to što nije hteo nikad da govori Francuskim jezikom, kojim je, međutim, kako se tvrdilo, pisao prilično dobro.

Sutradan, pošto su ta dragocena obaveštenja stigla gospodinu državnom tužiocu, jedan čovek je sišao iz kola na uglu ulice Feru i zakucao je na maslinastozelena vrata tražeći opata Buzonija.

— Gospodin opat je još jutros izašao — odgovorio je sluga.

— Mogao bih i da se ne zadovoljim tim odgovorom, — reče posetilac — jer ja dolazim od osobe za koju je opat uvek kod kuće. Ali, budite ljubazni i predajte opatu Buzoniju…

— Već sam vam rekao da nije tu — ponovi sluga.

— Onda, kada se vrati, predajte mu ovu posetnicu i ovo zapečaćeno pismo. Da li će gospodin opat biti večeras u osam časova kod kuće?

— Oh, sigurno, gospodine, samo ako gospodin opat ne bude radio, jer je tada isto kao da je i izašao.

— Doći ću, dakle, večeras u vreme koje sam spomenuo — reče ponovo posetilac.

A zatim ode.

I stvarno, u naznačeno vreme isti čovek dođe ponovo u istim kolima, koja se ovoga puta zaustaviše, umesto na uglu ulice Feru, pravo pred zelenim vratima. On zakuca, sluga mu otvori i posetilac uđe.

Prema znacima poštovanja koje mu je sluga izdašno ukazivao, posetilac je razumeo da je njegovo pismo učinilo željeno dejstvo.

— Da li je gospodin opat kod kuće? — upita.

— Da, radi u svojoj biblioteci, ali očekuje gospodina — odgovori sluga.

Stranac se pope prilično trošnim stepenicama i ugleda opata za stolom, na koji je ispod jednog velikog abažura padala jaka svetlost, dok se ostali deo sobe nalazio u senci. Opat je bio u svešteničkoj haljini, a glava mu je bila pokrivena jednom od onih kapuljača iz kojih se jedva videla lubanja nadriučenjaka iz srednjega veka.

— Imam li čast da govorim sa gospodinom Buzonijem? — upita posetilac.

— Da, gospodine, — odgovori opat — a vi ste osoba koju mi gospodin od Bovila, bivši nadzornik zatvora, šalje od strane gospodina policijskog prefekta?

— Tako je, gospodine.

— Jedan od specijalnih agenata u pariskoj službi bezbednosti?

— Da, gospodine, — odgovori stranac sa izvesnim oklevanjem i sa lakim rumenilom na licu.

Opat namesti bolje velike naočare koje su mu pokrivale ne samo oči nego i slepoočnice i učini znak posetiocu da sedne, pošto je seo i sam.

— Slušam vas, gospodine — reče opat sa veoma primetnim italijanskim naglaskom.

— Gospodine, zadatak koji mi je poveren — otpoče posetilac, odmeravajući svaku reč kao da mu je teško da ih izgovori — jeste poverljiv zadatak za onoga koji ga izvršuje, kao i za onog kod koga se izvršuje.

Opat se pokloni.

— Da, — nastavi stranac — gospodin policijski prefekt poznaje dobro vašu čestitost, gospodine opate, i on bi hteo da sazna od vas, kao službeno lice, jednu stvar koja interesuje javnu bezbednost, u ime koje sam vam ja i upućen. Mi se, dakle, nadamo, gospodine opate, da vas ni prijateljske veze ni čovečanski obziri ne mogu navesti da sakrijete istinu od pravde.

— Ukoliko, gospodine, stvari koje želite da saznate ničim ne diraju u moju savest. Ja sam sveštenik, gospodine, i tajne ispovesti, na primer, moraju ostati između mene i božje pravde, a ne između mene i pravde ljudske.

— O, budite mirni, gospodine opate, — reče stranac — u svakom slučaju, vodićemo računa o vašoj savesti.

Dok je stranac govorio, opat spusti ruku na abažur sa svoje strane i izdiže ga sa suprotne, tako da je strančevo lice bilo potpuno osvetljeno, dok je njegovo ostajalo i dalje u senci.

— Izvinite, gospodine opate, — reče izaslanik gospodina policijskog prefekta — ova mi svetlost strašno zamara oči.

Opat spusti zeleni karton.

— A sada, gospodine, ja vas slušam, govorite.

— Prelazim na stvar. Vi poznajete gospodina grofa od Monte Krista?

— Želite da govorite o gospodinu Zakoneu, pretpostavljam?

— Zakone!.. Zar se on ne zove Monte Kristo?

— Monte Kristo je ime zemlje, odnosno ime jedne stene, to nije prezime.

— U redu. Ne raspravljajmo o rečima. Dakle, pošto je gospodin od Monte Krista isti čovek kao i gospodin Zakone…

— Apsolutno isti.

— Govorimo, onda, o gospodinu Zakoneu.

— U redu.

— Ja sam vas pitao da li ga poznajete?

— Vrlo dobro.

— Ko je on?

— On je sin jednog bogatog brodovlasnika sa Malte.

— Da, to znam, to je ono što se o njemu govori. Ali, kao što ćete shvatiti, policija se ne može zadovoljiti onim što se govori.

— Međutim, — prihvati opat uz jedan veoma prijatan osmeh — kada je ono što se govori istina, onda treba da se svak time zadovolji, pa da i policija učini što i svi drugi.

— Ali, jeste li sigurni u ono što kažete?

— Kako! Da li sam siguran!

— Imajte u vidu, gospodine, da ja ni najmanje ne sumnjam u vaše poštenje. Ja samo kažem: jeste li sigurni?

— Čujte, ja sam poznavao oca gospodina Zakonea.

— Ah, tako!

— Da. I kao dete često sam se igrao sa njegovim sinom na brodogradilištu.

— Ali, otkuda mu grofovska titula?

— Pa znate, to se kupuje.

— U Italiji?

— Svugde.

— Ali, ta ogromna bogatstva o kojima se govori…

— Oh, što se toga tiče, — odgovori opat — preterano je reći ogromna.

— Šta mislite vi, koji ga poznajete, koliko može da ima.

— Pa imaće, sigurno, sto pedeset do dve stotine hiljada franaka rente.

— Ah, to je već shvatljivo, — reče posetilac — ali se govori o tri i četiri miliona.

— Dve stotine hiljada franaka rente, gospodine, predstavljaju tačno četiri miliona kapitala.

— Ali, govori se o tri ili četiri miliona rente!

— Oh, to nije verovatno.

— Je li vam poznato njegovo ostrvo Monte Kristo?

— Naravno. Svaki čovek koji je u Francusku doputovao morem iz Palerma, Napulja ili Rima zna to ostrvo, jer je prošao pored njega i video ga u prolazu.

— Kažu da je to vrlo lepo ostrvo.

— To je stena.

— A zašto je grof kupio jednu stenu?

— Baš zato da bi bio grof. U Italiji je još uvek potrebno imati grofoviju da bi čovek mogao biti grof.

— Vi ste, bez sumnje, slušali o mladićkim avanturama gospodina Zakonea.

— Oca?

— Ne, sina.

— Ah, baš tu nastaje ono u šta nisam siguran, jer sam u to vreme izgubio mog mladog druga iz vida.

— Da li je ratovao?

— Mislim da je služio.

— U kojoj vojsci?

— U mornarići.

— Dozvolite, vi niste njegov ispovednik?

— Ne, gospodine, mislim da je on protestant.

— Kako, protestant?

— Rekao sam da mislim, a ne tvrdim. Uostalom, zar u Francuskoj nije uspostavljena sloboda vere.

— Bez sumnje, i mi se ne zanimamo u ovom času za njegova verovanja, nego za njegove postupke. U ime gospodina policijskog prefekta ja vas pozivam da kažete ono što znate.

— Poznato mi je da važi kao čovek veoma milosrdan. Naš sveti otac papa odlikovao ga je ordenom Hristovog viteza, koju milost dodeljuje samo kneževima, a za vanredno velike usluge koje je učinio hrišćanima na istoku. On ima pet ili šest velikih odlikovanja, stečenih uslugama koje je učinio kneževima ili državama.

— I nosi ih?

— Ne, ali se ponosi njima. On veli da više voli nagrade dodeljene dobročiniocima čovečanstva nego nagrade koje se dodeljuju onima koji uništavaju ljude.

— Taj je čovek, izgleda, neki kveker?

— Tačno, to je kveker, ali bez onog velikog šešira i kestenjastog odela.

— Da li ima prijatelja?

— Da, jer su mu prijatelji svi oni koji ga poznaju.

— Ali, najzad, sigurno ima i nekog neprijatelja?

— Jednog jedinog.

— Kako se zove?

— Lord Vilmor.

— A gde je on?

— U ovom času u Parizu.

— I on mi može dati obaveštenja?

— Dragocena. Bio je u Indiji u isto vreme kad i Zakone.

— Znate li gde stanuje?

— Negde u Šose Dantenu, ali ne znam ulicu i broj.

— Vi ste u rđavim odnosima sa tim Englezom?

— Ja volim Zakonea, a on ga mrzi. Mi smo zbog toga u hladnim odnosima.

— Gospodine opate, mislite li da je grof od Monte Krista dolazio u Francusku ikada ranije pre ovog putovanja u Pariz?

— Ah, što se toga tiče, mogu vam odgovoriti pouzdano. Ne, gospodine, nije nikada dolazio, jer se obratio meni pre šest meseci za obaveštenja koja je želeo. A ja sam opet, sa svoje strane, ne znajući kada ću se vratiti u Pariz, uputio na njega gospodina Kavalkantija.

— Andreju?

— Ne; Bartolomea, oca.

— Vrlo dobro, gospodine. Imam da vas upitam još samo jednu stvar i ja vas pozivam, u ime časti, čovečanstva i religije, da mi odgovorite bez oklevanja.

— Recite, gospodine.

— Da li znate u kome je cilju gospodin grof od Monte Krista kupio kuću u Oteju.

— Naravno, rekao mi je.

— U kome cilju?

— Da bi od nje napravio dom za umobolne, kao što je dom koji je osnovao baron Pizani u Palermu. Da li vam je poznat taj dom?

— Čuo sam za njega, gospodine.

— To je izvanredna ustanova.

I tada opat pozdravi stranca kao čovek koji želi da stavi na znanje da mu ne bi bilo neprijatno ako bi produžio svoj prekinuti rad.

Posetilac se diže, bilo što je razumeo opatovu želju, bilo što više nije imao šta da pita.

— Vi dajete velike milostinje — reče posetilac — i mada se govori da ste bogati, usudiću se da vam ponudim nešto za vaše siromahe. Da li ćete biti ljubazni da primite moj prilog?

— Hvala, gospodine. Na svetu ima samo jedna stvar na koju sam ljubomoran, a to je da ono dobro koje ja činim potiče stvarno od mene.

— Ali ipak…

— Tu odluku ne menjam. Ali, gospodine, tražite i naći ćete: na putu svakog bogatog čoveka ima, na žalost, i suviše bede!

Opat pozdravi još jednom otvarajući vrata; stranac pozdravi takođe i iziđe.

Kola ga odvezoše pravo kod gospodina od Vilfora.

Sat kasnije izađoše kola ponovo i uputiše se prema ulici Fonten-Sen-Žorž. Zaustaviše se kod broja 5. Tu je stanovao lord Vilmor.

Stranac je pismom zamolio lorda Vilmora za sastanak, koji je lord zakazao za deset časova. Kako je izaslanik gospodina policijskog prefekta stigao u deset minuta pre deset časova, rečeno mu je da lord Vilmor, koji je bio otelovljena tačnost, još nije stigao kući, ali će se sigurno vratiti kada bude izbijalo deset časova.

Posetilac sačeka u salonu. Taj salon nije imao ništa naročito i izgledao je kao svi saloni u stanovima koji se izdaju namešteni.

Kamin sa dve moderne vaze iz Sevra, sat sa jednim Amorom koji zapinje svoj luk, ogledalo iz dva dela. Sa obe strane ogledala po gravura, od kojih je jedna predstavljala Homera kako nosi svoga vodiča, a druga Velizara kako traži milostinju. Zidovi su bili pokriveni sivim tapetama sa sivim šarama, dok je nameštaj bio prevučen crvenom tkaninom sa crnim šarama. Tako je izgledao salon lorda Vilmora.

Osvetljen je bio lampama sa cilindrima od mutnoga stakla, koje su bacale slabu svetlost, baš kao udešenu za zamorene oči izaslanika gospodina policijskog prefekta.

Posle desetak minuta čekanja, sat otkuca deset časova. Pri petom udarcu otvoriše se vrata i pojavi se lord Vilmor.

Lord Vilmor je bio čovek pre visok nego mali, sa retkim riđim zulufima, bele kože i prosede plave kose. Bio je odeven sa pravom engleskom ekscentričnošću, to jest nosio je plavi kaput sa zlatnim dugmetima i visokim okovratnikom od piketa, kakav se nosio 1811. godine. Imao je prsluk od fine bele vunene tkanine, a pantalone od nankinga, tri prsta kraće nego što bi trebalo, koje nisu bežale do pod koleno zahvaljujući samo tome što su bile vezane ispod pete.

Njegove prve reči su, još sa vrata, bile:

— Vi znate, gospodine, da ja ne govorim francuski.

— Znam da ne volite da govorite našim jezikom — odgovori izaslanik gospodina policijskog prefekta.

— Ali, vi možete da govorite njime, — produži lord Vilmor — jer ja razumem francuski, iako ne govorim.

— A ja govorim prilično tečno engleski, — prihvati posetilac na engleskom — tako da mogu razgovarati i tim jezikom. Prema tome, ne ustručavajte se ništa, gospodine.

— Hao! — uzviknu lord Vilmor sa onim naglaskom koji imaju samo najčistiji domoroci Velike Britanije.

Izaslanik policijskog prefekta pokaza lordu Vilmoru pismo kojim mu je bio preporučen. Lord pročita pismo sa pravom engleskpm ravnodušnošću, a onda reče na engleskom:

— Razumem, razumem vrlo dobro.

Tada otpoče ispitivanje.

Pitanja su bila skoro ista kakva su bila upućena i opatu Buzoniju. Ali kako lord Vilmor, kao neprijatelj grofa od Monte Krista, nije pokazivao istu usdržljivost kao i opat, odgovori su bili mnogo oštriji. Ispričao je mladost Monte Krista, koji je, prema njemu, već u svojoj desetoj godini stupio u službu jednog od onih malih indijskih vladara koji ratuju sa Englezima. Tamo ga je on, lord Vilmor, sreo prvi put i tu su se borili jedan protiv drugoga. U tome je ratu Zakone bio zarobljen, te je upućen u Englesku, bačen na lađu za zarobljenike, odakle je plivanjem pobegao. Tada su počela njegova putovanja, dvoboji, ljubavi. U to vreme je izbio grčki ustanak, te se borio u grčkim redovima. Za vreme boravka u Grčkoj otkrio je rudnik srebra u brdima Tesalije, ali je dobro pazio da se o tome otkriću nikad ne govori. Posle Navarina, kada se grčka vlada učvrstila, zatražio je od kralja Otona privilegiju za eksploataciju toga rudnika. Privilegija mu je data. Otuda potiče njegovo ogromno bogatstvo, koje daje, prema lordu Vilmoru, milion ili dva miliona prihoda, ali koje može iznenada presušiti ako se rudnik iscrpe.

— A da li znate — upita posetilac — zašto je došao u Francusku?

— Hteo bi da špekuliše sa železničkim prugama — reče lord Vilmor. — A zatim, kako je sposoban hemičar i ne manje istaknut fizičar, pronašao je novi telegraf, čiju primenu ispituje.

— Koliko troši godišnje, približno? — upita izaslanik policijskog prefekta.

— Oh, pet do šest stotina hiljada franaka godišnje — reče lord Vilmor. — On je tvrdica.

Bilo je očevidno da mržnja govori iz Engleza, koji je grofu prebacivao tvrdičluk, ne znajući šta bi mu drugo zamerio.

— Znate li nešto o njegovoj kući u Oteju?

— Da, naravno.

— Pa dobro, šta znate o njoj?

— Vi pitate u kome je cilju tu kuću kupio?

— Da.

— E, vidite, grof je špekulant, koji će se sigurno upropastiti u eksperimentima i utopijama. On smatra da u Oteju postoji, u okolini kuće koju je kupio, podzemna mineralna voda koja se može takmičiti sa vodom iz Banjer-de-Lišona ili iz Koterea. On bi hteo da od svoje kuće napravi Bad-haus, kako kažu Nemci. Već je dva ili tri puta prekopavao svoj vrt da bi našao tu vodu i kako nije uspeo da je nađe, on će, videćete, za kratko vreme pokupovati kuće u okolini svoje. A kako ga ja mrzim, nadam se da će se upropastiti u svojoj železničkoj pruzi, u svom električnom telegrafu ili u eksploataciji mineralne vode. Radovaću se njegovoj propasti, koja ne može izostati pre ili posle.

— A zašto ga mrzite? — updta posetilac.

— Mrzim ga — odgovori lord Vilmor — zato što je putujući po Engleskoj zaveo ženu jednog moga prijatelja.

— Ali, ako ga mrzite, zašto ne pokušate da mu se osvetite?

— Već sam se tri puta tukao sa grofom — reče Englez. — Prvi put pištoljima, drugi put mačem, treći put velikim mačem za dve ruke.

— I kakav je bio ishod tih dvoboja?

— Prvi put mi je slomio ruku, drugi put mi je probo grudi, a treći put mi je napravio ovu ranu.

Englez spusti okovratnik od košulje, koji mu je dostizao do ušiju i pokaza ožiljak, čije je crvenilo ukazivalo na nedavno poreklo rane.

— Dakle, mrzim ga mnogo, — ponovi Englez — i on će sigurno pasti od moje ruke.

— Ali, — reče izaslanik policijskog perfekta — valjda ne nameravate da ga ubijete?

— Hao! — uzviknu Englez — svakoga dana idem na gađanje, a svakog drugog dana Grizije dolazi kod mene.

To je bilo sve što je posetilac želeo da zna, ili je bolje reći, to bilo sve što je, kako se činilo, znao Englez. Agent se, dakle diže i povuče se, pošto pozdravi lorda Vilmora, koji mu je otpozdravio sa krutom engleskom učtivošću.

Pošto je čuo da se za posetiocem zatvorila kućna kapija, lord Vilmor uđe u svoju spavaću sobu, gde je jednim pokretom ruke izgubio svoje plave kose, svoje riđe zulufe, svoju lažnu vilicu i svoj ožiljak, da bi ponovo dobio crne kose, zagasitu boju kože i biserne zube grofa od Monte Krista.

Istina je, međutim, i to da se kod gospodina Vilfora vratio sam gospodin od Vilfora, a ne izaslanik gospodina policijskog prefekta.

Državni tužilac je bio malo umiren posle te dve posete, u kojima nije saznao, uostalom, ništa umirujuće, ali nije čuo ništa ni što bi ga uznemirilo. Posledica je bila da je prvi put posle večere u Oteju prespavao noć donekle mirno.

13. BAL

Baš u najtoplije dane meseca jula prispela je i ona subota za koju je bio zakazan bal gospodina od Morserfa.

Bilo je devet časova uveče. Visoko drveće u vrtu grofove kuće ocrtavalo se na nebu, po kome su promicali, otkrivajući azurne pege zasejane zlatnim zvezdama, poslednji oblaci oluje koja je celoga dana preteći tutnjala.

Iz dvorana koje su se nalazile u prizemilju dopirali su zvuci muzike kovitlavih valcera i galopa, dok su se sjajne pruge blistave svetlosti probijale kroz otvore na prozorskim kapcima.

Vrt je u tom trenutku bio prepušten slugama, kojima je domaćica, umirena postepenim razvedravanjem, naredila da postave večeru.

Dotada se još nisu bili rešili da li da večeraju u trpezariji ili pod čadorom od lanenog platna, podignutim nad travnjakom. Lepo plavo nebo, obasuto zvezdama, rešilo je problem u korist čadora i travnjaka.

Staze u vrtu su bile osvetljene fenjerima raznih boja, kao što je običaj u Italiji, dok je sto, koji je postavljen za večeru, bio pretrpan svećama i cvećem, kao što je običaj u svim zemljama u kojima se pomalo razumeju u onu raskoš gozbe, najređu od svih raskoši, kada čovek želi da je vidi u njenoj potpunosti.

U času kada je grofica od Morserfa ponovo ušla u svoje salone, pošto je dala poslednja naređenja, saloni su počeli da se pune zvanicama, koje je više privlačilo gostoprimstvo grofice nego grofov istaknuti položaj, jer su svi unapred bili sigurni da će na toj svečanosti, zahvaljujući Mercedesinom ukusu, biti mnogo pojedinosti vrednih da se o njima priča ili da se podražavaju u slučaju potrebe.

Gospođa Danglar je oklevala, ne želeći da pođe kod gospođe od Morserfa, jer je zbog događaja koje smo ispričali bila duboko uznemirena. Međutim, toga dana pre podne susrela su se njena kola sa Vilforovim kolima. Vilfor joj je dao znak, oboja kola su se primakla i državni tužilac je upitao, nagnuvši se kroz vrata:

— Vi ćete doći kod gospođe od Morserfa, zar ne?

— Ne, — odgovorila je gospođa Danglar — isuviše se slabo osećam.

— Nemate pravo, — primetio je Vilfor uz značajan pogled — bilo bi važno da vas tamo vide.

— Ah, mislite? — upita baronica.

— Mislim.

— U tom slučaju ću doći.

I tada njihova kola produžiše svaka svojim putem. Gospođa Danglar je, dakle, bila došla, lepa ne samo po svojoj vlastitoj lepoti, nego i zanosna u svojoj raskoši: ulazila je na jedna vrata baš u trenutku kada je Mercedes ulazila na druga.

Grofica posla Alberta u susret gospođi Danglar. Albert joj priđe, pohvali baroničinu haljinu sa nekoliko lepih reči, koje je ona zasluživala, i primi njenu ruku da bi je ispratio na mesto koje bude htela da izabere.

Albert se osvrnu oko sebe.

— Vi tražite moju kćer? — reče baronica smešeći se.

— Priznajem — reče Albert. — Zar biste mogli biti tako okrutni da nam je ne dovedete?

— Umirite se, ona je susrela gospođicu od Vilfora i primila je njenu ruku. Gle, evo ih za nama, obe u belim haljinama, jedna sa buketom kamelija, druga sa buketom spomenka. Ali, recite mi, molim vas…

— Šta biste sad vi želeli da znate? — upita Albert smešeći se.

— Zar večeras nećete imati grofa od Monte Krista?

— Sedamnaesta! — odgovori Albert.

— Šta hoćete da kažete?

— Hoću da kažem — primeti vikont smejući se — da ste vi sedamnaesta osoba koja mi postavlja isto pitanje. Kao što vidite, grofu ide vrlo dobro, ja mu čestitam.

— A da li odgovarate svakom tako kao meni?

— Ah, istina, nisam vam odgovorio! Umirite se, gospođo, imaćemo toga čoveka, u modi, mi smo u tom pogledu povlašćeni.

— Jeste li bili juče u operi?

— Ne.

— On je bio.

— Ah, odista! Je li taj ekscentrični čovek učinio neku novu originalnost?

— Zar bi se mogao pojaviti bez toga? Erslerova je igrala u Hromom đavolu. Grčka princeza je bila oduševljena. Pošto je Erslerova odigrala kačuču, navukao je prekrasan prsten na pantljiku od buketa i bacio ga je divnoj igračici, koja se u trećem činu pojavila u njegovu čast sa tim prstenom na ruci. A da li će doći njegova grčka princeza?

— Ne, morali smo vas lišiti njenog prisustva; njen položaj u grofovoj kući nije dovoljno određen.

— Gle, — reče baronica — ostavite me ovde i idite da pozdravite gospođu od Vilfora, vidim da umire od želje da govori sa vama.

Albert pozdravi gospođu Danglar i požuri prema gospođi od Vilfora, koja je već bila otvorila usta dok joj se on približavao.

— Kladim se, — reče Albert pretekavši je— da znam šta ćete mi reći.

— Ah, da vidimo! — reče gospođa od Vilfora.

— Ako pogodim, da li ćete mi priznati?

— Da.

— Na časnu reč?

— Na časnu reč.

— Hteli ste me pitati da li je grof od Monte Krista stigao ili da li će doći.

— Baš ne. U ovom času nisam mislila na njega. Htela sam vas pitati da li ste dobili vesti od gospodina Franca?

— Da, juče.

— I šta vam piše?

— Da kreće u isto vreme kada i njegovo pismo.

— Dobro. A sada, da čujem za grofa.

— Grof će doći, budite mirni.

— Znate li da on ima i drugo ime pored Monte Krista?

— Ne, nisam znao.

— Monte Kristo je ime ostrva, a on ima prezime.

— Nisam nikad čuo za to prezime.

— E, lepo! Ja sam stigla dalje od vas: on se zove Zakone.

— Moguće je.

— On je sa Malte.

— I to je moguće.

— Sin jednog brodovlasnika.

— Oh! Zaista, trebalo bi da te stvari pričate glasno, imali biste najvećeg uspeha.

— Služio je u Indiji, eksploatiše rudnik srebra u Tesaliji i došao je u Pariz da otvori vrela mineralne vode u Oteju.

— Lepo, i u dobar čas, — reče Morserf — to su novosti! Dozvoljavate li mi da ih ponovim?

— Da, ali malo pomalo, jednu pojednu, i da ne kažete da potiču od mene.

— A zašto to?

— Jer je to tajna koja je u neku ruku izmamljena.

— Od koga?

— Od policije.

— Znači da su to vesti koje su se tek saznale…

— Da, sinoć kod policijskog prefekta. Pariz se uzbunio, razumete, na tu neuobičajenu raskoš i policija je morala da se obavesti.

— Lepo! Još samo što grof nije uhapšen kao skitnica, pod izgovorom da je i suviše bogat.

— Vere mi, to mu se lako moglo dogoditi da obaveštenja nisu bila povoljna.

— Jadni grof, a sluti li on u kakvoj se opasnosti nalazio?

— Ne verujem.

— Onda bi bilo milosrdno da ga obavestimo. Čim stigne, neću propustiti.

U tome času jedan lep mladić, živih očiju, crne kose i sjajnih brkova priđe sa puno poštovanja da pozdravi gospođu od Vilfora. Albert mu pruži ruku.

— Gospođo, — reče Albert — imam čast da vam predstavim gospodina Maksimilijana Morela, spahijskog kapetana, jednog od naših valjanih i, naročito, naših hrabrih oficira.

— Već sam imala zadovoljstvo da sretnem gospodina u Oteju, kod gospodina grofa od Monte Krista — odgovori hladno gospođa od Vilfora, okrenuvši se pritom na drugu stranu.

Od tog odgovora, a naročito od tona kojim je bio izrečen, steže se srce jadnog Morela, ali je odmah naknada bila obezbeđena: čim se okrenuo, ugledao je kraj vrata lepu belu priliku, čije su ga široko otvorene plave oči posmatrale bez nekog primetnog izraza, dok se buket spomenka lagano peo njenim usnama.

Taj je pozdrav Morel razumeo vrlo dobro, te je sa istim izrazom i pogledom prineo maramicu svojim usnama. I dve žive statue, čija su srca tako brzo udarala pod prividnim mramorom njihovih lica, razdvojene jedna od druge celom dužinom sale, zaboraviše se za trenutak u tom nemom posmatranju, ili, bolje reći, u jednom trenutku zaboraviše ceo svet.

Mogli su ostati jos dugo tako, utonuli jedno u drugo, a da niko ne primeti njihovu odsutnost za sve ono što ih okružava, jer je u tome času grof od Monte Krista ulazio u dvoranu.

Već smo rekli da je grof, bilo nekom veštačkom ili prirodnom draži, svraćao na sebe pažnju svugde gde se pojavljivao. Nije tu pažnju privlačio ni njegov crni kaput, istina besprekornog kroja, ali jednostavan i bez ukrasa, ni njegov beli prsluk bez ikakvog veza, ni pantalone koje su ocrtavale nogu na najfiniji način. Tamna boja njegove kože, njegova crna valovita kosa, njegovo mirno lice čistih linija, njegove duboke i melanholične oči, najzad, njegove usne, izvanredno lepo ocrtane, koje su vrlo lako dobijale izraz nekog visokog prezira, to je bilo ono zbog čega su se sve oči upravljale na njega.

Moglo je biti i lepših ljudi, ali ih sigurno nije bilo izrazitijih, ako nam se dopusti taj izraz; sve je na grofu imalo nešto da kaže, sve je imalo svoju vrednost, jer je navika na celishodno mišljenje dala njegovim crtama, izrazu njegovog lica i njegovim najbeznačajnijim pokretima neku neuporedivu gipkost i čvrstinu.

A, najzad, naš pariski svet je čudan, i možda na sve to ne bi obratio nikakvu pažnju da iza svega nije bilo tajanstvene priče, pozlaćene ogromnim bogatstvom.

Bilo kako bilo, on se uputi, pod unakrsnim pogledima i izmenjujući usput kratke pozdrave, prema gospođi od Morserfa, koja ga je, stojeći kraj kamina iskićenog cvećem, videla kad se pojavio u jednom ogledalu u kome su se ogledala vrata salona, te se pripremila da ga dočeka.

Ona se, dakle, okrenula prema njemu sa jednim nameštenim osmehom u istom času kad se on poklonio pred njom.

Pomislila je sigurno da će joj grof nešto reći; grof je, bez sumnje, sa svoje strane poverovao da će ga ona osloviti, ali su oboje ostali nemi, jer im se, verovatno, činilo da neka obična reč iz svakodnevnog života ne bi bila njih dostojna. I Monte Kristo se, pošto su izmenjali pozdrave, uputi prema Albertu, koji mu je prilazio sa ispruženim dlanom.

— Videli ste moju majku? — upita Albert.

— Upravo sam imao čast da je pozdravim, — reče grof — ali nisam primetio vašeg oca.

— Eno ga, razgovara o politici tamo u onoj maloj grupi velikih ličnosti.

— Zbilja, — reče Monte Kristo — jesu li ta gospoda koju tamo vidim slavni ljudi? Ne bih nikad pomislio! A koje vrste? Ima slavnih ljudi svake vrste, kao što znate.

— Pre svega, tu je jedan naučnik, onaj veliki suvi gospodin. On je pronašao u Rimskoj Kampanji neku vrstu guštera koji ima jedan pršljen više nego ostali i došao je da o tome otkriću izvesti Institut. Stvar je dugo osporavana, ali je najzad pobedio veliki suvi gospodin. Pršljen je digao mnogo buke u naučnom svetu. Veliki suvi gospodin je bio samo vitez Legije časti, te je proizveden za oficira.

— Neka je sa srećom! — reče Monte Kristo. — Taj je krst, rekao bih, mudro dodeljen. Ako pronađe još jedan pršljen, biće proizveden za komandira?

— Moguće — reče Morserf.

— A onaj drugi, koji je došao na čudnu zamisao da se unakaradi onim plavim odelom i zelenim vezom, ko to može da bude?

— Nije on došao sam na tu zamisao da se unakaradi tim odelom nego Republika, koja je, kao što znate, bila pomalo i umetnik i koja je, želeći da akademcima dade uniformu zamolila Davida da nacrta odelo za njih.

— Ah, zbilja, — reče Monte Kristo — taj je gospodin, znači, akademik?

— Od pre osam dana on pripada tome društvu mudraca.

— A šta je njegova zasluga i njegova struka?

— Njegova struka? Mislim da zabija igle u zečje glave, da kokoškama daje da jedu broć i da tankim šipkama od kitove kosti isteruje psima kičmenu moždinu.

— I zato je član Akademije nauka?

— Ne, Francuske akademije.

— Ali, šta će tu Francuska akademija?

— Odmah ću vam objasniti. Izgleda…

— … da su njegovi eksperimenti doprineli, sigurno, da nauka znatno korakne napred?

— Ne, nego izgleda da piše veoma dobrim sti'lom.

— To mora silno laskati samoljublju zečeva — reče Monte Kristo — kojima zabija igle u glavu ili samoljublju kokošiju čije kosti bojadiše crvenom bojom i pasa kojima isteruje moždinu.

Albert prsnu u smeh.

— A onaj tamo? — upita grof.

— Koji tamo?

— Pa, onaj treći.

— Ah, u kaputu plavom kao različak?

— Da.

— To je neki grofov kolega koji se najživlje protivio da članovi Doma perova dobiju uniformu. Tom je prilikom imao veliki govornički uspeh. Rđavo je stajao kod liberalnih novina, ali ga je sa njima izmirila njegova plemenita opozicija prema željama dvora. Govori se da će biti naimenovan za ambasadora.

— A na osnovu čega je dobio titulu pera?

— Napisao je dve ili tri komične opere, uzeo četiri ili pet akcija u Sijeklu i glasao pet ili šest godina za vladu.

— Bravo, vikonte! — reče Monte Kristo smejući se. — Vi ste divan čičeron. A sada ćete mi učiniti jednu uslugu, zar ne?

— Koju?

— Nemojte me predstavljati toj gospodi, a ako bi oni hteli da budu meni predstavljeni, upozorićete me.

U tome trenutku grof oseti da ga je neko uhvatio za ruku. Okrenuo se: bio je to Danglar.

— Ah, to ste vi, barone! — reče on.

— Zašto me nazivate baronom? — reče mu Danglar. — Vi dobro znate da ja ne držim do moje titule. Sa vama to nije slučaj, vikonte — obrati se on Albertu. — Vi do nje držite, zar ne?

— Naravno, — odgovori Albert — jer ja kad ne bih bio vikont, ne bih bio ništa, dok vi možete žrtvovati svoju baronsku titulu, jer biste i posle toga ostali milioner.

— Što mi se čini najlepšom titulom pod Julskim kraljevstvom — prihvati Danglar.

— Na žalost, — reče Monte Kristo — čovek nije milioner doživotno, kao što je doživotno baron, per Francuske ili akademik. A svedoci su za to Frank i Pulman iz Frankfurta, koji su upravo bankrotirali.

— Je li istina? — reče Danglar prebledevši.

— Vere mi, večeras mi je glasnik doneo tu vest. Imao sam nešto oko miliona kod njih, ali, kako sam na vreme obavešten, zahtevao sam isplatu pre skoro mesec dana.

— Ah, bože moj! — uzdahnu Danglar — ja sam ih kreditirao za dve stotine hiljada franaka.

— Eto, sad ste upozoreni, njihov potpis vredi pet od sto.

— Da, upozoren sam, ali prekasno, — reče Danglar — ja sam već isplatio na njihov potpis.

— Lepo, — reče Monte Kristo — tih dve stotine hiljada franaka otišlo je kuda i oni…

— Pst! — reče Danglar. — Ne govorite o tim stvarima… Naročito ne pred gospodinom Kavalkantijem sinom — dodade bankar, koji se, još dok je govorio te reči, okrenuo sa osmehom prema mladom čoveku.

Morserf je ostavio grofa da bi prišao svojoj majci. Danglar ga ostavi da bi pozdravio Kavalkantija sina. Monte Kristo ostade jednog trenutka sam.

Vrućina je, međutim, postajala nepodnošljiva.

Sluge su prolazile kroz salone sa poslužavnicima prepunim voća i sladoleda.

Monte Kristo obrisa maramicom lice mokro od znoja, ali se izmače kada su poslužavnik pronosili ispred njega i ne uze ništa da se osveži.

Gospođa od Morserfa nije gubila iz vida Monte Krista. Videla je kada su poslužavnik proneli ispred njega a da nije ništa dodirnuo, čak je primetila i pokret kojim se od poslužavnika izmakao.

— Alberte, — reče ona — jeste li primetili nešto?

— A šta to, majko?

— Da grof nije nikad prihvatio poziv da večera kod gospodina od Morserfa.

— Da, ali je prihvatio da ruča kod mene, jer je preko toga ručka ušao u parisko društvo.

— Kod vas nije isto što i kod grofa, — promrmlja Mercedes — a ja ga posmatram otkako je ovde.

— I šta?

— Šta! Još se nije ničim poslužio.

— Grof je veoma umeren.

Mercedes se tužno osmehnu.

— Priđite mu, — reče ona — i kad pronesu prvi poslužavnik, insistirajte da se posluži.

— A zašto to, majko!

— Učinite mi to zadovoljstvo, Alberte — reče Mercedes. Albert poljubi majku u ruku i priđe grofu. Pronesoše opet poslužavnik, pun kao i ranije. Ona je videla kako Albert navaljuje na grofa, kako je čak uzeo jedan sladoled i nudio mu ga, ali je grof uporno odbijao.

Albert se vrati majci. Grofica je bila bleda.

— Lepo, — reče ona — jeste li videli, odbio je.

— Da, ali zašto bi vam to zadavalo brigu?

— Znate, Alberte, žene su čudne. Veoma bih volela da se grof nečim posluži kod mene, pa makar to bilo i zrno od nara. Možda se, uostalom, još nije prilagodio francuskim navikama, možda bi nešto drugo više voleo.

— A, ne! Video sam ga u Italiji kako jede od svega. Sigurno večeras nije dobro raspoložen.

— A onda, — reče grofica — pošto je uvek živeo u krajevima sa žarkom klimom, možda je na vrućinu manje osetljiv nego neko drugi?

— Ne verujem, jer se žalio da se guši i pitao je zašto se ne otvore prozorski kapci kad su već otvoreni prozori.

— Zaista, — reče Mercedes — tako ću se uveriti da li je to uzdržavanje jedna odluka unapred donesena.

I ona izađe iz salona.

Trenutak docnije otvoreni su prozorski kapci i kroz jasmin i pavit, koji su cvetali pred prozorima, mogao se videti vrt, sav osvetljen fenjerima, i večera koja je bila postavljena pod čadorom.

Igrači i igračice i oni koji su sedeli za kartama ili razgovarali, svi uskliknuše radosno: pluća su sa nasladom udisala vazduh koji je u talasima upadao.

U istom trenutku Mercedes uđe ponovo, još bleđa nego kad je izašla, ali sa onim odlučnim izrazom lica koji se kod nje u izvesnim prilikama naročito primećivao. Ona se uputi pravo prema grupi u čijem se središtu nalazio njen muž.

— Ne zadržavajte gospodu ovde, gospodine grofe, — reče ona — oni bi više voleli, kad već nisu za kartama, da u vrtu udišu svež vazduh, nego da se guše ovde unutra.

— Ah, gospođo, — reče jedan stari galantni general koji je 1809. godine pevao: Hajdemo u Siriju! — nećemo da idemo sami u vrt.

— U redu, — reče Mercedes — ja ću dati primer.

I, okrenuvši se Monte Kristu, reče:

— Gospodine grofe, učinite mi čast da mi ponudite vašu ruku.

Na te sasvim obične reči grof se skoro zatetura, a zatim za trenutak pogleda Mercedes. Taj je trenutak trajao koliko blesak munje, ali se grofici učinilo kao da je trajao ceo vek, toliko je misli Monte Kristo uneo u jedan jedini pogled.

On ponudi grofici svoju ruku. Ona se nasloni na nju, ili, bolje reći, jedva je dodirnu svojom malom rukom i oboje siđoše niz stepenice, pored kojih su rasli rododendroni i kamelije.

Iza njih, sa druge strane stepenica, pojuri u vrt dvadesetak gostiju, kličući zadovoljno i bučno.

14. HLEB I SO

Gospođa od Morserfa uđe sa svojim pratiocem pod svod od granja: bila je to aleja lipa koja je vodila u staklenu baštu.

— I suviše je bilo toplo u salonu, zar ne, gospodine grofe? — reče ona.

— Da, gospođo, i vaša ideja da otvorite vrata i prozorske kapke bila je izvrsna.

Dok je govorio te reči, grof primeti da Mercedesina ruka podrhtava.

— Ali vama će možda biti hladno u toj lakoj haljini. I bez ičeg drugog oko vrata osim toga tankog vela? — reče on.

— Znate li kuda vas vodim? — reče grofica, ne odgovorivši na pitanje Monte Krista.

— Ne, gospođo, — odgovori on — ali, kao što vidite, ja se ne opirem.

— U staklenu baštu, koju vidite tamo na kraju ove aleje.

Grof pogleda Mercedes kao da je očima pita, ali je ona išla dalje ne rekavši ništa, te i grof produži ćutke.

Stigli su u staklenu baštu punu prekrasnog voća koje je sazrevalo već početkom jula, u temperaturi podešenoj da zameni sunčevu toplotu, koja tako često kod nas nedostaje.

Grofica ostavi ruku Monte Krista i ode da sa jednog čokota ubere grozd muskata.

— Izvolite, gospodine grofe, — reče ona sa osmehom tako tužnim da su se mogle primetiti suze u uglovima njenih očiju — izvolite, naša grožđa u Francuskoj ne mogu se uporediti, ja to znam, sa vašim grožđem na Siciliji i Kipru, ali ćete progledati kroz prste našem jadnom severnom suncu.

Grof se pokloni i učini jedan korak nazad.

— Odbijate? — reče Mercedes drhtavim glasom.

— Gospođo, — odgovori Monte Kristo — ja vas veoma ponizno molim da me izvinite, ali ja nikad ne jedem muskat.

Mercedes uzdahnu i ispusti grozd. Jedna prekrasna breskva visila je na grani pored zida, sazrevajući kao i grožđe u toj veštačkoj toploti staklene bašte. Mercedes priđe kadifastom plodu i ubra ga.

— Uzmite, onda, ovu breskvu — reče ona.

Ali grof učini isti pokret odbijanja.

— Oh, opet! — reče ona tako bolnim glasom da se u njemu osećao prigušen jecaj. — Zaista nemam sreće.

Dugo su ćutali iza te scene. Breskva se kao i grozd grožđa otkotrlja po pesku.

— Gospodine grofe, — poče najzad Mercedes, gledajući Monte Krista pogledom koji je preklinjao — postoji jedan dirljiv arapski običaj po kome su zauvek prijatelji oni koji pod istim krovom podele hleb i so.

— Znam za taj običaj, gospođo, — odgovori grof — ali mi smo u Francuskoj a ne u Arabiji. A u Francuskoj više nema večnog prijateljstva, kao što nema ni toga da ljudi dele so i hleb.

— Ali ipak, — reče grofica sva ustreptala, sa očima kao prikovanim za oči Monte Krista, čiju je ruku skoro grčevito uhvatila ponovo sa obe svoje ruke — mi smo prijatelji, zar ne?

Krv se sva sali u srce grofovo, koji preblede kao smrt, a zatim, penjući se iz srca u grlo, zahvati obraze i na oči mu se za nekoliko trenutaka navuče magla kao na oči čoveka koji je najednom oslepeo.

— Naravno da smo prijatelji, gospođo, — odvrati on — a uostalom, zašto ne bismo bili.

Njegov ton je bio tako daleko od onog što je želela gospođa od Morserfa, da se ona okrenu na drugu stranu da bi sakrila uzdah koji je ličio na jecanje.

— Hvala, — reče ona i ponovo pođe.

Prošli su tako oko celog vrta ne izgovorivši ni jedne jedine reči.

— Gospodine, — reče iznenada grofica posle deset minuta nemog šetanja — je li istina da ste mnogo videli, mnogo putovali, mnogo patili?

— Da, gospođo, mnogo sam patio — odgovori Monte Kristo.

— Ali ste srećni sada?

— Nema sumnje, — odgovori grof — jer me niko ne čuje da se žalim.

— A da li vam sadašnja sreća ublažava dušu?

— Moja sadašnja sreća naknađuje mi nekadašnju nevolju — reče grof.

— Niste li vi oženjeni? — upita grofica.

— Ja, oženjen? — odgovori Monte Kristo zadrhtavši. — Ko vam je to mogao reći?

— Niko mi nije rekao, ali su vas više puta videli da u Operu dovodite jednu mladu i lepu osobu.

— To je robinja, gospođo, koju sam kupio u Carigradu. Ona je kći jednoga princa, koja je i meni kao kći, pošto nemam druge ljubavi na svetu.

— I vi tako živite sami?

— Živim sam.

— Nemate sestru… sina… oca?…

— Nemam nikog.

— Kako možete da živite tako bez ičeg što bi vas vezalo za život?

— To nije moja krivica, gospođo. Na Malti sam voleo jednu mladu devojku i upravo sam hteo da se oženim njom, kad izbi rat i odnese me kao vihor daleko od nje. Verovao sam da me voli toliko da će me čekati i da će ostati verna čak i mome grobu. Kad sam se vratio, ona je bila udata. To je istorija svakog čoveka koji je prešao dvadesetu godinu. Ja sam možda imao srce osetljivije nego drugi i patio sam više nego što bi drugi patili na mome mestu. To je sve.

Grofica zastade za trenutak kao da je osećala potrebu za tim malim odmorom da bi odahnula.

— Da, — reče ona — i ta vam je ljubav ostala u srcu… Samo se jedanput mnogo voli… A jeste li ikad više videli tu ženu?

— Nikad.

— Nikad!

— Nisam se nikad više vratio u zemlju u kojoj se ona nalazila.

— Na Maltu!

— Da, na Maltu.

— Znači, ona je na Malti?

— Mislim.

— A da li ste joj oprostili što vam je nanela bol?

— Njoj, da.

— Ali samo njoj. A mrzite one koji su vas rastavili od nje?

Grofica stade pravo prema Monte Kristu. U ruci je još uvek držala jedan deo mirisnog grozda.

— Uzmite — reče ona.

— Nikada ne jedem muskat, gospođo — odgovori Monte Kristo, kao da o toj stvari među njima nije bilo nijedne reči.

Grofica baci grozd u najbliži žbun sa pokretom očajanja.

— Nesavitljiv! — promrmlja ona.

Monte Kristo primi taj prekor hladnokrvno, kao da nije bio upućen njemu.

Albert pritrča u tom času.

— Oh, majko, — reče on — jedna velika nesreća.

— Šta je? Šta se desilo? — upita grofica trgnuvši še naglo kao da se posle sna ponovo yratila u stvarnost. — Šta reče, nesreća? Zaista, moraju se dešavati nesreće.

— Gospodin od Vilfora je tu.

— Pa dobro?

— Došao je po svoju ženu i kćer.

— A zašto?

— Jer je gospođa markiza od Sen-Merana stigla u Pariz i donela vest da je gospodin od Sen-Merana umro na putu, na prvoj stanici po odlasku iz Marselja. Gospođa od Vilfora, koja je bila veoma vesela, nije tu nesreću htela ni da shvati, ni da veruje u nju, ali je gospođica Valentina odmah pogodila sve i pored veoma obazrivih reči njenoga oca. Taj ju je udarac porazio kao grom i ona je pala u nesvest.

— A šta je gospodin od Sen-Merana gospođici od Vilfora? — upita grof.

— Ded po majci. On je putovao da bi ubrzao venčanje Franca sa svojom unukom.

— Ah, tako!

— Franc će morati da odloži stvar. Zašto gospodin od Sen-Merana nije deda i gospođice Danglar?

— Alberte! Alberte! — reče gospođa od Morserfa sa blagim prekorom u glasu. — Šta vi to kažete? Ah, gospodine grofe, recite mu vi, jer on Vas mnogo poštuje, da rđavo govori!

Ona pođe nekoliko koraka napred.

Monte Kristo je pogleda tako čudno i sa jednim izrazom u isti mah i sanjalačkim i punim nekog nežnog divljenja, da se ona vrati nazad.

Tada ga uze za ruku, dok je istovremeno stezala ruku svoga sina, i, spojivši ih obadve, reče:

— Mi smo prijatelji, zar ne?

— Oh, ne usuđujem se da tražim vaše prijateljstvo, gospođo, — reče grof — ali sam, u svakom slučaju, vaš smerni sluga.

Grofica pođe sa neizrecivom tugom u srcu i nije bila učinila ni deset koraka, a grof primeti kako prinese maramu svojim očima.

— Zar se ne slažete vas dvoje? — upita Albert začuđeno.

— Naprotiv, — odgovori grof — čuli ste kako je pred vama rekla da smo prijatelji.

I oni se vratiše u salon, iz koga je malo ranije izašla Valentina sa gospodinom i gospođom od Vilfora. Ne treba ni reći da je Morel izašao posle njih.

15. GOSPOĐA OD SEN-MERANA

U kući gospodina od Vilfora desio se, zaista, žalostan događaj.

Pošto su obe dame otišle na bal, na koji ih gospodin od Vilfora nije hteo da prati i pored svih navaljivanja njegove žene, državni tužilac se po svome običaju zatvorio u svoj kabinet sa celom gomilom dosijea koji bi uplašili svakog drugog, a koji su u njegovom svakodnevnom životu jedva mogli da zadovolje njegovu silnu želju za radom.

Ali toga puta je uzeo dosije samo forme radi. Vilfor se uopšte nije zatvorio zato da bi radio nego da bi razmišljao. Pošto je namaknuo rezu na vrata i naredio da ga ne uznemiravaju, osim zbog važne stvari, seo je u svoju fotelju i počeo da u svome sećanju ponovo izaziva sve ono što je od pre sedam do osam dana prevršilo čašu njegovih sumornih bolova i njegovih gorkih uspomena.

I tada, umesto da prihvati dosijea nagomilana pred njim, on otvori fioku svog pisaćeg stola, pokrenu jednu tajnu bravu i izvuče svežanj svojih ličnih beležaka, dragocenih rukopisa, u kojima je sredio i označio šiframa, koje je samo on znao, imena svih onih koji su u njegovoj političkoj karijeri, u njegovim novčanim poslovima, u njegovim parnicama ili u njegovim tajanstvenim ljubavima postali njegovi neprijatelji.

Njihov broj je bio tako velik, da je počeo da drhti. Pa ipak, sva ta imena, ma kako da su bila moćna i velika, često su ga naterala da se osmehne, kao što se osmehuje putnik koji sa najvišeg planinskog vrhunca gleda pod svojim nogama šiljate vrhove, neprohodne puteve i ivice provalije po kojima se, da bi se popeo, morao tako dugo i mučno verati.

Pošto je još jednom obnovio sva ta imena u svome sećanju, pošto ih je pročitao, proučio i dobro promislio o njima, on odmahnu glavom.

"Ne", promrmlja on, nijedan od tih neprijatelja ne bi tako strpljivo i mučno čekao do danas da bi došao da me uništi tom tajnom. Ponekad, kao što kaže Hamlet, i od onih stvari koje su najdublje zakopane izlaze iz zemlje zvuci koji, kao fosforne vatre, lutaju besciljno u vazduhu, ali takve vatre planu samo za trenutak da bi zatim zavele sa puta. Korzikanac je onaj događaj morao ispričati nekom svešteniku, koji ga je, sa svoje strane, nekom ispričao. Gospodin od Monte Krista ga je morao čuti, i da bi stvar rasvetlio…

Ali, zašto bi je rasvetljavao, produžio je Vilfor posle jednog trenutka razmišljanja, "kakvog bi razloga imao gospodin od Monte Krista, gospodin Zakone, sin jednog brodovlasnika sa Malte, vlasnik srebrnog rudnika u Tesaliji, koji je prvi put došao u Francusku, da razjašnjava jednu mračnu, tajanstvenu i besciljnu stvar kao što je ova. Iz svih raznovrsnih obaveštenja koja su mu dali opat Buzoni i lord Vilmor, jedan prijatelj i jedan neprijatelj, jedna jedina stvar je jasna, određena i nesumnjiva u mojim očima, a to je da nikad, ni u kom slučaju i ni u kakvoj prilici nije moglo biti ni najmanjeg dodira između mene i njega."

Ali, dok je u sebi govorio te reči, Vilfor nije ni sam verovao u ono što je govorio. Za njega još uvek nije bilo najstrašnije otkrivanje tajne, jer je on mogao odricati, pa čak i pobijati, on se malo brinuo za to Mane, Tekel, Fares, koje se iznenada pojavilo na zidu, ispisano krvavim slovima, ali je bio uznemiren što nije znao kome je telu pripadala ruka koja je te reči ispisala.

U času u kome je pokušavao da umiri samoga sebe i u kome je, bojeći se da nije probudio tog odavno zaspalog neprijatelja, već zamišljao, umesto one političke budućnosti koju je katkada gledao u snovima svoje ambicije, budućnost lišenu radosti domaćeg ognjišta, u dvorištu se začuše kola, a zatim na stepenicama ču korake neke starije osobe, a onda jecanje i žalosne uzvike, koje sluge već nađu kad žele da pokažu kako saosećaju sa bolom svojih gospodara.

On se požuri da digne rezu na vratima svoga kabineta i nekoliko trenutaka posle toga jedna stara gospođa uđe neprijavljena, sa šalom i šeširom u ruci. Ispod njenih sedih kosa videlo se čelo bez sjaja, kao požutela slonovača, dok su joj oči, u čijim su uglovima godine ostavile duboke bore, skoro nestajale u kapcima natečenim od plača.

— Oh, gospodine, — uzviknu ona — oh, gospodine, kakva nesreća! Ja to neću preživeti! Oh! Da! Sigurno, i ja ću umreti!

I, pavši u fotelju koja je bila najbliže vratima, ona gorko zajeca.

Sluge su, stojeći na pragu i ne usuđujući se da uđu, gledale starog Noartijevog slugu, koji je u sobi svoga gospodara čuo buku, dotrčao i stao iza drugih. Vilfor se digao i požurio prema svojoj tašti, jer je to bila ona.

— Ah, bože moj! Gospođo, — povika on — šta se dogodilo? Ko vas je tako uzrujao? Zar gospodin od Sen-Merana nije s vama?

— Gospodin od Sen-Merana je umro — reče stara markiza bez uvoda ne tražeći reči, kao preneražena.

Vilfor ustuknu jedan korak i sklopi ruke.

— Umro… — zamuca on — umro tako… iznenada?

— Pre osam dana — produži gospođa od Sen-Merana — popeli smo se zajedno u kola posle večere. Gospodin od Sen-Merana se rđavo osećao već nekoliko dana, ali mu je misao da će ponovo videti našu dragu Valentinu davala snage i hteo je da krene i pored bolesti. Na šest milja od Marselja, pošto je uzeo svoje uobičajene pilule, obuzeo ga je neki duboki san, koji mi je izgledao neprirodan. Oklevala sam ipak da ga probudim, iako mi se činilo da mu se lice zarumenelo i da mu u žilama na slepoočnicama kuca jače nego obično. Ali, međutim, kako je pala noć i kako više nisam videla ništa, pustila sam ga da spava. Uskoro je kriknuo bolno i prigušeno kao čovek koji u snu pati i jednim naglim pokretom zabacio glavu unazad. Pozvala sam sobara, zaustavila sam kočijaša, dozivala sam gospodina od Sen-Merana, dala sam mu da udiše soli iz moje bočice, ali sve je bilo svršeno, on je bio mrtav, i uz njegovo mrtvo telo doputovala sam u Eks.

Vilfor je stajao zaprepašćen, otvorenih usta.

— I sigurno ste pozvali lekara?

— Istoga časa. Ali, kao što sam vam rekla, bilo je suviše kasno.

— Nema sumnje. Ali, mogao je bar ustanoviti od koje je bolesti jadni markiz umro.

— Oh, bože moj! Da, gospodine, rekao mi je: izgleda da je to bila trenutna kaplja.

— A šta ste tada radili?

— Gospodin od Sen-Merana je uvek govorio da želi, ako umre daleko od Pariza, da se njegovo telo prenese u porodičnu grobnicu. Naredila sam da se položi u olovni kovčeg i stići će posle mene za nekoliko dana.

— Oh, bože moj! Jadna mama, — reče Vilfor — takve brige posle takvog udarca, u vašim godinama.

— Bog mi je dao snage da izdržim. Uostalom, moj dragi markiz bi sigurno uradio za mene ono što sam ja uradila za njega. Čini mi se, otkad sam ga tamo ostavila, kao da sam luda. Ne mogu više da plačem. Istina, kaže se da u mojim godinama ljudi više nemaju suza. A meni se čini da bi se moralo plakati uvek kada se pati. Gde je Valentina, gospodine? Zbog nje smo putovali, želim da vidim Valentinu.

Vilforu se učini da bi bilo strašno reći da je Valentina na balu. On reče markizi samo toliko da je njena unuka izišla sa svojom maćehom i da će je izvestiti.

— Odmah, gospodine, odmah, preklinjem vas — reče stara gospođa.

Vilfor uze pod ruku gospođu od Sen-Merana i odvede je u njenu sobu.

— Odmorite se, mama — reče on.

Na tu reč markiza diže glavu. Videći toga čoveka, koji ju je podsećao na njenu toliko žaljenu kćer, koju je još gledala u Valentini, ona se rastuži kada je on nazva mamom, briznu u plač i pade na kolena u jednu fotelju, u koju zagnjuri svoju sedu glavu.

Vilfor preporuči ženama da se brinu za nju, dok se stari Baroa peo sav uplašen svome gospodaru, jer ništa toliko ne preplaši starce kao kada smrt odnese nekog drugog starca. A zatim, dok se gospođa od Sen-Merana klečeći molila iz dubine srca, Vilfor posla po fijaker i ode sam kod gospođe od Morserfa po svoju ženu i kćer da bi ih vratio kući. Bio je tako bled kada se pojavio na vratima salona, da mu je Valentina potrčala povikavši:

— Oh, oče! Dogodila se neka nesreća!

— Tvoja dobra bakica je upravo doputovala, Valentina, — rekao je gospodin od Vilfora.

— A moj deda? — upitala je mlada devojka drhteći.

Gospodin od Vilfora nije odgovorio, nego je samo ponudio ruku svojoj kćeri.

Bio je poslednji čas: Valentina je zateturala padajući u nesvest. Gospođa od Vilfora ju je pridržala i pomogla svom mužu da je odvede do kola.

— To je čudnovato! — rekla je ona pritom. — Ko bi to mogao i pomisliti? Oh! Da, to je zaista čudnovato!

I cela ožalošćena porodica ode, bacivši svoju tugu kao crni veo na preostali deo večeri.

Na dnu stepenica Valentina nađe Baroa, gde čeka.

— Gosipodn Noartije želi da vas vidi večeras — reče on sasvim tiho.

— Recite mu da ću doći čim izađem od moje dobre bake — reče Valentina.

Mlada devojka je svojom osetljivom dušom razumela da je u tome času bila potrebna gospođi od Sen-Merana više nego ikom.

Valentina zateče svoju baku u krevetu. Milovanja bez reči, bolno stezanje srca, isprekidani uzdasi, vrele suze, to je jedino što se može ispričati o tom susretu, kome je, naslonjena na ruku svoga muža, prisustvovala gospođa od Vilfora, puna poštovanja, bar prividno, prema jadnoj udovici.

Posle jednog trenutka, ona se nagnu na uho svoga muža:

— Sa vašim dopuštenjem, — reče ona — bolje je da se povučem, jer izgleda da moje prisustvo još više rastužuje vašu taštu.

Gospođa od Sen-Merana ju je čula.

— Da, da, — prišapnu ona Valentini — neka ide, ali ti ostani, ti ostani.

Gospođa od Vilfora izađe i Valentina ostade sama kraj kreveta svoje bake, jer je državni tužilac, utučen tom iznenadnom smrću, izašao sa svojom ženom.

Međutim, kada se Baroa prvi put vratio starom Noartijeu, koji je bio čuo graju što se digla u kući i poslao svoga starog slugu, kao što smo rekli, da se obavesti šta se desilo, Noartije ga je svojim živim i inteligentnim pogledom upitao šta je saznao.

— Avaj, gospodine, — rekao je Baroa — dogodila se velika nesreća: gospođa od Sen-Merana je ovde, a njen muž je umro.

Gospodin od Sen-Merana i Noartije nisu nikad bili vezani nekim naročito dubokim prijateljstvom. Međutim, poznato je kakav utisak uvek učini na jednoga starca vest o smrti drugoga starca.

Noartije obori glavu na grudi kao čovek skrhan bolom ili kao čovek koji razmišlja, a zatim zatvori samo jedno oko.

— Gospođicu Valentinu? — reče Baroa.

Noartije potvrdi.

— Ona je na balu, to je gospodinu dobro poznato, jer je došla u balskoj haljini da se pozdravi sa gospodinom.

Noartije ponovo zatvori levo oko.

— Da, vi želite da je vidite?

Starac potvrdi znakom da je baš to želeo.

— Dobro, sigurno će neko poći po nju kod gospođe od Morserfa. Ja ću je sačekati pri povratku i reći joj da se popne kod vas. Je li tako?

— Da — odgovori paralitičar.

Baroa, dakle, sačeka Valentinin dolazak i saopšti joj, kao što smo videli, želju njenog dede.

Valentina se, prema tome, pope kod Noartijea, pošto je izašla od gospođe od Sen-Merana, koju je, ma koliko da je bila uzbuđena, savladao umor, te je zaspala nemirnim snom.

Približili su na dohvat njene ruke jedan mali sto, na kome se nalazila boca oranžade, njeno uobičajeno piće, i jedna čaša.

Devojka je zatim, kao što smo kazali, ostavila markizinu postelju da bi se popela kod Noartijea.

Valentina poljubi starca, koji ju je pogledao tako nežno, da devojka ponovo oseti kako joj naviru suze na oči, mada je verovala da joj više suze ne mogu poteći.

Starac je uporno gledao.

— Da, da, — reče Vadentina — ti hoćeš da kažeš da ja još uvek imam jednog dobrog dedu, zar ne?

Starac potvrdi znakom da je stvarno to svojim pogledom hteo da kaže.

— Ah! Sva sreća! — dodade Valentina. — Da nije tako, bože moj, šta bi bilo od mene!

Bio je jedan sat posle pola noći. Baroa, koji je i sam želeo da spava, primeti da je svakome posle tako žalosnih noći potreban odmor. Starac nije mogao reći da je za njega odmor to da vidi svoje dete! On pusti Valentinu koja je stvarno, od bola i umora izgledala vrlo slabo.

Sutradan, kada je ušla kod svoje bake, Valentina je nađe u krevetu, groznica se nije smirila, naprotiv, oči stare markize bile su mutne od vatre i izgledalo je kao da ju je zahvatila žestoka nervna razdraženost.

— Oh, bože! Dobra mama, da li se osećate još gore? — povika Valentina, primetivši sve te znake uzrujanosti.

— Ne, kćeri moja, ne, — reče gospođa od Sen-Merana — ali sam nestrpljivo očekivala, da dođeš da bi poslala po svoga oca.

— Moga oca? — upita Valentina uznemireno.

— Da, hoću da govorim s njim.

Valentina se nije usudila da se usprotivi želji svoje bake, čije razloge, uostalom, nije znala, i posle nekoliko trenutaka Vilfor uđe.

— Gospodine, — reče gospođa od Sen-Merana bez ikakvog okolišenja, kao da se bojala da neće imati dovoljno vremena da sve izgovori — pisali ste mi da se radi o udaji ovoga deteta?

— Da, gospođo, — odgovori Vilfor — to je čak i više nego namera, to je već dogovor.

— Vaš zet se zove gospodin Franc od Epineja?

— Da, gospođo.

— To je sin generala od Epineja, jednog od naših, koji je bio ubijen nekoliko dana pre nego što se uzurpator vratio sa ostrva Elbe?

— Tako je.

— Zar mu nije mrska veza sa unukom jednog jakobinca?

— Naše građanske razmirice su se srećom stišale — reče Vilfor. — Gospodin od Epineja je bio dete kada mu je otac umro. On veoma slabo poznaje gospodina Noartijea i viđaće ga, ako ne sa zadovoljstvom, bar sa ravnodušnošću.

— Je li to pristojna prilika?

— U svakom pogledu.

— Mladić… ?

— Uživa opšte poštovanje.

— Je li zgodan?

— To je jedan od najplemenitijih ljudi koje poznajem.

Valentina je za vreme tog celog razgovora ćutala.

— Pa dobro, gospodine, — reče posle nekoliko trenutaka razmišljanja gospođa od Sen-Merana — treba da se požurite, jer je meni ostalo još malo da živim.

— Vama, gospođo! Vama, dobra bakice! — povikaše gospodin od Vilfora i Valentina.

— Ja znam šta govorim, — reče ponovo markiza — treba da se požurite, kako bi ona, pošto više nema majke, imala bar baku da blagoslovi njeno venčanje. Ja sam joj ostala još jedina od njene majke, koju ste vi tako brzo zaboravili, gospodine.

— Ah, gospođo, — reče Vilfor — vi zaboravljate da je trebalo naći majku tome jadnom detetu, koje je više nije imalo.

— Maćeha nije nikad što i majka, gospodine! Ali, nije u tome stvar; u pitanju je Valentina. Ostavimo mrtve na miru.

Ona je govorila tako brzo i takvim tonom, da je u tome razgovoru već bilo nešto što je ličilo na početak bunila.

— Biće učinjeno po vašoj želji, gospođo, — reče Vilfor — utoliko pre što je vaša želja u saglasnosti s mojom; a skori dolazak gospodina od Epineja u Pariz…

— Dobra moja bakice, — reče Valentina — žalost je tako skora… zar biste hteli da obavimo svadbu pod tako tužnim predznacima?

— Kćeri moja, — prekide je živo baka — ostavite te banalne razloge koji sprečavaju slabe duhove da čvrsto grade svoju budućnost. I ja sam se venčala pored samrtne postelje svoje majke, i zbog toga, sigurno, nisam bila nesrećna.

— Opet ta nesrećna misao o smrti, gospođo — reče Vilfor.

— Opet! Uvek!… Ja vam kažem da ću umreti! Čujete li vi to. Dakle, pre nego što umrem, hoću da vidim svoga zeta. Hoću da mu naredim da moju unuku usreći. Hoću da pročitam u njegovim očima da li će me poslušati. Najzad, hoću da ga upoznam, — nastavi baka sa strašnim izrazom — da ću doći da ga potražim sa dna moga groba ako ne bude ono što mora da bude, ako ne bude ono što je potrebno da bude.

— Gospođo, — reče Vilfor — treba da odagnate od sebe takve misli, koje se graniče skoro sa ludilom. Mrtvi, koji su već jednom u grobu, spavaju u njemu i nikada više ne ustaju.

— Oh! Da, da, dobro bakice, umirite se! — reče Valentina.

— A ja vam, gospodine, kažem da nije tako kako vi mislite. Noćas sam spavala strašnim snom. Činilo mi se kao da vidim samu sebe kako spavam, kao da je moja duša već lebdela iznad moga tela. Naprezala sam se da otvorim oči, ali su se one zatvorile uprkos mojoj volji. Pa ipak, ja znam da će vam to izgledati nemoguće, naročito vama, gospodine, pa ipak, sa zatvorenim očima videla sam na tome istom mestu na kome se vi sada nalazite jednu belu priliku, koja je došla iz onoga ugla gde se nalaze vrata što vode u kabinet za odevanje gospođe od Vilfora.

Valentina kriknu.

— To je bila groznica, gospođo — reče Vilfor.

— Sumnjajte ako hoćete, ali ja sam sigurna u ono što govorim: videla sam jednu belu priliku i kao da se bog plašio da neću verovati svedočanstvu samo jednoga od mojih čula, ja sam čula kako se miče moja čaša, eto, ta čaša što je još uvek tu na stolu.

— Oh, bakice, to je bio san.

— San, taman toliko da je prilika nestala kada sam pružila ruku prema zvoncu. Sobarica je na to ušla sa lampom. Duhovi se javljaju samo onima koji treba da ih vide: to je bila duša moga muža. A ako duša moga muža može doći do mene da me zove, zašto se ne bi vratila moja duša da brani moju kćer? Ta je veza, čini mi se, još neposrednija.

— Oh, gospođo, — reče Vilfor duboko uzbuđen — ne dajte maha tim žalosnim mislima, vi ćete živeti s nama, živećete dugo, srećni, voljeni, poštovani, i mi ćemo učiniti da zaboravite…

— Nikad! Nikad! Nikad!… — reče markiza. — Kad dolazi gospodin od Epineja?

— Očekujemo ga svakog časa.

— To je dobro. Čim stigne, izvestite me. Požurimo se, požurimo se. A zatim, htlela bih da vidim beležnika, da se osiguram da će sve naše imanje pripasti Valentini.

— Oh, bakice, — tiho reče Valentina, prislanjajući svoje usne na vrelo bakino čelo — zar hoćete da umrem? Bože moj! Vi imate groznicu, ne treba vam zvati beležnika nego lekara!

— Lekara? — reče ona slegnuvši ramenima. — Ja nisam bolesna, žedna sam, i to je sve.

— A šta pijete, draga bakice?

— Kao i uvek, ti već znaš, moju oranžadu. Čaša je tu, na stolu, dodaj mi je, Valentina.

Valentina natoči oranžadu iz boce u čašu, koju uze u ruku sa nekim strahom da bi je dala svojoj baki, jer je to bila ona čaša koju je duh, kako je ona tvrdila, dodirnuo svojom rukom.

Markiza isprazni čašu naiskap.

A zatim se prevrnu na jastuk, ponavljajući:

— Beležnika! Beležnika!

Gospodin od Vilfora izađe. Valentina sede pored kreveta svoje bake. Jadna devojka je izgledala tako da je i njoj samoj bio potreban lekar, koga je preporučivala svojoj baki. Njene su jagodice bile crvene kao plamen, disanje joj je bilo kratko i isprekidano, dok joj je puls udarao kao da ima groznicu.

Bilo je to stoga što je jadna devojka mislila koliko će Maksimilijan biti očajan kad sazna da je gospođa od Sen-Merana, umesto da mu bude saveznik, postupila i ne poznavajući ga kao da mu je neprijatelj.

Valentina je više puta pomislila da sve kaže svojoj baki i ona ne bi oklevala nijednog trenutka da se Maksimilijan Morel zvao Albert od Morserfa ili Raul od Šato-Renoa, ali je Morel bio plebejskog porekla, a Valentina je znala koliko je gorda markiza od Sen-Merana prezirala sve što nije bilo plemićkog roda. Stoga je njenu tajnu, svaki put kada je htela da je otkrije, potiskivalo u njenom srcu osećanje izvesnosti da će je odati beskorisno i da bi sve bilo izgubljeno ako bi za nju saznao njen otac ili njena baka.

Tako su prošla skoro dva časa. Gospođa od Sen-Merana je spavala nemirnim snom. Javili su da je došao beležnik.

Iako je to bilo kazano veoma tihim glasom, gospođa od Sen-Merana se podigla na svome jastuku.

— Beležnik? — reče ona. — Neka dođe, neka dođe!

Beležnik, koji je bio na vratima, uđe.

— Idi, Valentina, — reče gospođa od Sen-Merana — i ostavi me sa gospodinom.

— Ali, bakice…

— Idi, idi.

Mlada devojka poljubi svoju baku u čelo i iziđe sa maramicom na očima.

Na vratima susrete sobara, koji joj reče da lekar čeka u salonu.

Valentina brzo siđe. Lekar je bio porodični prijatelj i u isti mah jedan od najsposobnijih lekara toga vremena. Mnogo je voleo Valentinu, koju je primio na ruke kada je došla na svet. Imao je kćer približno istih godina kao gospođica od Vilfora, ali je doktor celog života, kako je njena majka bila plućni bolesnik, bio u stalnom strahu za zdravlje deteta.

— Oh, dragi gospodine od Avrinjija, — reče Valentina — čekali smo vas sa velikim nestrpljenjem. Ali, pre svega, kako su Madlena i Antoaneta?

Madlena je bila kći gospodina od Avrinjija, a Antoaneta njegova nećaka.

Gospodin od Avrinjija se tužno osmehnu.

— Antoaneta vrlo dobro, — reče on — a Madlena dosta dobro. Ali vi ste poslali po mene, drago dete? — nastavi on. — Međutim, ni vaš otac ni gospođa od Vilfora nisu bolesni. A što se nas tiče, iako se vidi da se ne možemo osloboditi naših nervoza, ne pretpostavljam, ipak, da sam vam bio potreban zbog nečeg drugog, osim da vam preporučim da našu maštu ne puštamo da mnogo švrlja kojekuda.

Valentina pocrveni. Gospodin od Avrinjija imao je za čudo razvijenu sposobnost da pogađa tuđa osećanja i misli. To je bio jedan od onih lekara koji telo leče uvek putem duha.

— Ne, — reče ona — zvali smo vas mojoj jadnoj bakici. Čuli ste za nesreću koja nas je zadesila, zar ne?

— Ne znam ništa — reče gospodin od Avrinjija.

— Ah, — uzdahnu Valentina prigušujući jecaje — moj deda je umro.

— Gospodin od Sen-Merana?

— Da.

— Iznenada?

— Od trenutne kaplje.

— Od kaplje? — ponovi lekar.

— Da. I moju jadnu bakicu je obuzela misao da je zove njen muž, od koga se nije nikada odvajala, i da će poći da se s njim sastane. Oh, gospodine od Avrinjija, ja vas molim da se zauzmete za moju bakicu.

— Gde je ona?

— U svojoj sobi sa beležnikom.

— A gospodin Noartije?

— Uvek isti, savršeno bistrog duha, ali jednako nepomičan, jednako nem.

— I sa jednakom ljubavlju za vas, zar ne, drago dete?

— Da, — reče Valentina uzdahnuvši — on me voli mnogo.

— A ko vas ne bi voleo?

Valentina se tužno osmehnu.

— A šta oseća vaša baka?

— Neku neobičnu nervnu razdraženost, sa uznemirenim i čudnim snom. Jutros je tvrdila da je za vreme sna njena duša lebdela iznad njenog tela, koje je gledala kako spava. To je bilo bunilo. Ona tvrdi da je videla neku utvaru kako ulazi u njenu sobu i da je čula šum koji je ta utvara izazvala dirajući njenu čašu.

— To je čudno, — reče doktor — nije mi poznato da je gospođa od Sen-Merana bila ikad podložna takvim halucinacijama.

— Ovo je prvi put da je vidim takvu — reče Valentina. — Jutros me je mnogo uplašila, mislila sam da je poludela. A i moj otac, gospodine od Avrinjija, vi poznajete mog oca kao ozbiljnog čoveka, e, vidite, i moj otac je izgleda vrlo potresen.

— Videćemo, — reče gospodin od Avrinjija. — To mi sve izgleda vrlo čudnovato.

Beležnik je silazio. Valentinu su izvestili da je njena baka sama.

— Popnite se vi — reče ona doktoru.

— A vi?

— Oh, ja ne smem, ona mi je zabranila da pošaljem po vas. A onda, kao što kažete, ja sam i sama uznemirena, ne osećam se dobro, i prošetaću po vrtu da se malo priberem.

Doktor steže Valentininu ruku, i dok se on peo kod njene bake, mlada devojka siđe iz trema.

Nije potrebno da kažemo u kome je delu vrta Valentina najradije šetala. Pošto bi dva-tri puta obišla leje koje su okružavale kuću, pošto bi ubrala ružu da bi je stavila za pas ili u kosu, ona bi zamakla senovitom alejom koja je vodila do klupe, a zatim bi od klupe prišla vratima od rešetke.

Ovoga puta ona prošeta po svome običaju cvetnim stazama, ali ne ubra nikakav cvet; žalost koja je bila u njenom srcu, a koja još nije stigla da obuzme celo njeno biće, odbijala je taj skromni ukras. Posle izvesnog vremena ona se uputi svojom alejom. Učinilo joj se da je čula glas koji je izgovarao njeno ime. Zastala je začuđena.

A tada glas stiže sasvim jasno do njenog uha i ona poznade glas Maksimilijanov.

16. OBEĆANJE

Bio je to zaista Morel, koji od sinoć više nije bio ni živ ni mrtav. Onim instinktom koji je svojstven majkama i ljubavnicima, on je pogodio da će se posle dolaska gospođe od Sen-Merana i smrti markiževe dogoditi kod Vilforovih nešto što je važno za njegovu ljubav prema Valentini.

Kao što će se videti, njegova su se predosećanja ostvarila. Nije to bilo više obično uznemirenje što ga je tako uzdrhtalog i preplašenog vuklo vratima pod kestenjem.

Međutim, Valentina nije znala da je Morel čeka, jer to nije bilo vreme u koje je on obično dolazio. U vrt ju je doveo čisti slučaj ili, možda, srećna podudarnost osećanja. Kada se pojavila, Morel ju zovnu i ona otrča do ograde.

— Vi, u ovo vreme! — reče ona.

— Da, jadna prijateljice, — odgovori Morel — došao sam da čujem i da donesem rđave vesti.

— Ovo je, dakle, kuća nesreće — reče Valentina. — Govorite, Maksimilijane, mada je zaista već i dosad dovoljno bola.

— Draga Valentina, — reče Morel, pokušavajući da se pribere od svoga vlastitog uzbuđenja da bi govorio kako treba — slušajte me dobro, molim vas, jer sve što ću vam reći veoma je ozbiljno. Kada misle da vas udaju?

— Čujte, — reče Valentina sa svoje strane — neću ništa da sakrijem od vas, Maksimilijane. Jutros je bilo reči o mojoj udaji i moja baka, na čiju sam podršku sigurno računala, ne samo da se izjasnila za taj brak, nego ga želi do te mere da se čeka samo gospodin od Epineja i sutradan po njegovom dolasku ugovor će biti potpisan.

Težak uzdah istrže se iz grudi mladog čoveka i on dugo i tužno gledaše mladu devojku.

— Avaj! — poče on tihim glasom. — Strašno je čuti kako žena koju volimo mirno kaže: "Određen je čas kada ćete poći na gubilište: za nekoliko časova to će se desiti. Ali, svejedno, treba da bude tako i ja se sa moje strane tome neću protiviti." Pa dobro! Kad već kažete da se još čeka samo gospodin od Epineja da bi potpisao ugovor, pošto ćete biti njegova supruga dan po njegovom dolasku, onda znajte da ćete se sutra obavezati gospodinu od Epineja, jer je on jutros stigao u Pariz.

Valentina kriknu.

— Bio sam kod grofa od Monte Krista pre jednoga sata — produži Morel. — Razgovarali smo, on je govorio o bolu koji je snašao vašu kuću, a ja o vašem bolu, kad se iznenada začuše kola u dvorištu. Čujte, Valentina, dosada nisam verovao u predosećanja, ali sada moram da verujem u njih. Kad sam čuo šum tih kola, počeo sam da drhtim. Uskoro su se začuli koraci na stepenicama. Ni Komanderovi koraci nisu više uplašili Don Žuana nego što su ti koraci uplašili mene. Vrata su se najzad otvorila. Prvi je ušao Albert od Morserfa, i ja sam već skoro posumnjao u samoga sebe, skoro sam poverovao da sam se prevario, kada iza njega uđe još jedan mlad čovek, a grof povika: "Ah, gospodin baron Franc od Epineja!" Morao sam upotrebiti svu snagu i hrabrost koju imam u srcu da bih se savladao. Možda sam prebledeo, možda sam zadrhtao, ali je sigurno da sam ostao sa osmehom na usnama. Ali sam zato posle pet minuta izašao ne čuvši ni jedne jedine reči od onog što se za tih pet minuta govorilo; bio sam satrven.

— Jadni Maksimilijane. — reče tiho Valentina.

— A sad sam tu, Valentina, i pitam vas da mi odgovorite kao čoveku kome će vaš odgovor doneti smrt ili život: šta nameravate da učinite?

Valentina obori glavu; bila je skrhana.

— Čujte, — reče Morel — ne razmišljate sada prvi put o položaju u kome smo se našli. On je ozbiljan, on je krajnje težak. Ja ne mislim da je ovo trenutak u kome bi se trebalo prepustiti uzaludnom bolu: to je dobro za one kojima se sviđa da pate i da natenane piju svoje suze. Ima takvih ljudi i bog će na nebu sigurno voditi računa o tome da su se predavali sudbini ovde na zemlji. Ali svaki čovek koji ima volju da se bori, ne gubi dragoceno vreme i odmah vraća sudbini udarac koji je od nje dobio. Da li vi imate volje da se borite protiv zle sudbine, Valentina? Recite, jer ja sam došao da vas to upitam.

Valentina zadrhta i pogleda Morela očima široko otvorenim od straha. Misao da se odupre svome ocu, svojoj baki, celoj svojoj porodici nije joj čak bila ni došla u glavu.

— Šta mi to govorite, Maksimilijane? — upita Valentina. — Šta nazivate borbom? Oh, to bi bilo bezbožno! Zar da se ja borim protiv naređenja moga oca, protiv želje moje bake na samrti! To je nemoguće!

Morel učini jedan nervozan pokret.

— Vi ste isuviše plemenitog srca da me ne biste razumeli i vi me dobro razumete, dragi Maksimilijane, jer ste, kao što vidim, zaćutali. Zar ja da se borim! Neka me bog sačuva od toga! Ne, ne, ja čuvam svu svoju snagu za borbu protiv same sebe i ja ću sama da pijem svoje suze, kako vi kažete… A da uvredim moga oca, da uznemirim poslednje trenutke moje bake, nikad!

— Imate pravo — reče Morel flegmatično.

— Kako mi vi to kažete, bože moj!— povika Valentina, koju te reči dirnuše.

— Ja vam to kažem kao čovek koji vam se divi, gospođice — odvrati Maksimilijan.

— Gospođice! — povika Valentina. — Gospođice! Oh, sebičnjače! Vidite da sam očajna i pravite se da me ne razumete.

— Vi se varate, i ja vas, naprotiv, savršeno razumem. Vi ne želite da se suprotstavljate gospodinu od Vilfora, vi ne želite da ne poslušate gospođu markizu i sutra ćete potpisati ugovor koji će vas vezati za vašeg muža.

— Ali, bože moj, zar mogu učiniti drukčije.

— Zato se ne treba obraćati meni, gospođice, jer sam ja u toj stvari rđav sudija i moj će me egoizam zaslepiti — odgovori Morel, čije su stegnute pesnice i potmuli glas pokazivali kako njegovo ogorčenje sve više raste.

— A šta biste mi savetovali, Morele, da sam raspoložena da prihvatim vaš predlog? Hajde, odgovorite. Nije dovoljno reći: vi postupate rđavo; treba dati neki savet.

— Da li mi to ozbiljno kažete, Valentina, i treba li da dam taj savet, recite.

— Naravno, dragi Maksimilijane, i ja ću ga poslušati, ako bude dobar. Vi znate da ja imam poverenja u vaša osećanja.

— Valentina, — reče Morel uklanjajući sa vrata jednu dasku koja je već bila otpala — dajte mi vašu ruku kao dokaz da mi opraštate moju srdžbu. Bio sam takav zato što mi se u glavi sve pobrkalo i što mi kroz mozak prolaze od pre jednog sata najbezumnije misli. Oh! U slučaju da odbijete moj savet…

— Pa dobro!… Recite savet!…

— Evo ga, Valentina.

Mlada devojka podiže oči k nebu i uzdahnu.

— Ja sam slobodan, — poče Maksimilijan — ja sam dovoljno bogat za nas oboje. Ja vam se kunem da ćete biti moja žena pre nego što se moje usne spuste na vaše čelo.

— Ja strepim od vaših reči — reče mlada devojka.

— Pođite sa mnom, — produži Morel — odvešću vas mojoj sestri, koja je dostojna da bude vaša sestra. Otplovićemo za Alžir, za Englesku ili za Ameriku, ako vam ne bi bilo milije da se zajedno povučemo negde u unutrašnjost, gde ćemo sačekati da naši prijatelji savladaju otpor vaše porodice, da bismo se zatim vratili u Pariz.

Valentina odmahnu glavom.

— Tome sam se i nadala, Maksimilijane — reče ona. — To je savet bezumnika, i ja bih bila još bezumnija od vas kad vas ne bih odmah prekinula jednom jedinom rečju: nemoguće, Morele, nemoguće.

— I vi ćete prihvatiti svoj udes onakav kakav vam sudbina donese a i ne pokušavajući da se protiv njega borite? — upita Morel, smračivši se ponovo.

— Da, pa makar morala da umrem zbog toga.

— Dobro, Valentina, — poče ponovo Maksimilijan — ja ću vam opet ponoviti da imate pravo. Zaista, ja sam lud i vi mi dokazujete da strast zaslepljuje i najpravednije duhove. Ja vam zahvaljujem kao osobi koja razmišlja bez strasti. Dakle, neka bude tako. To je pametno. Sutra ćete biti neopozivo obećani gospodinu Francu od Epineja, ali ne onom formalnošću koja se u pozorištu izmišlja da bi se razmrsio rasplet jedne komedije, formalnošću koja se naziva potpisom ugovora, nego vašom sopstvenom voljom.

— Opet me dovodite u očajanje, Maksimilijane, — reče Valentina — opet mi zabadate nož u ranu! Šta biste vi radili, recite, kad bi vaša sestra poslušala savet kao što je ovaj koji mi vi dajete?

— Gbspođice, — odvrati Morel sa gorkim osmehom — ja sam egoist, kao što ste kazali, i kao egoist ja ne mislim na to šta bi drugi radili u mom položaju, nego na ono što ja nameravam da učinim. Ja mislim da vas poznajem već godinu dana, da sam od prvog dana kad sam vas upoznao očekivao sreću samo od vaše ljubavi, da je došao dan kada ste mi rekli da me volite i da sam od toga dana svu svoju budućnost video u vama: to je bio moj život. I ja sada više ne mislim ništa. Ja samo kažem da se sreća preokrenula, da sam verovao da ću dobiti nebo i da sam izgubio. To se dešava uvek kad jedan igrač gubi ne samo ono što ima nego i ono što nema.

Morel izgovori te reči savršeno mirno. Valentina ga pogleda za trenutak svojim široko otvorenim ispitivačkim očima, pokušavajući da od Morelovih očiju prikrije buru koja se već kovitlala u njenom srcu.

— Ali, šta ćete vi raditi? — upita Valentina.

— Ja ću imati čast da vam kažem zbogom, gospođice, pozivajući boga za svedoka, koji čuje moje reči i koji čita u dnu moga srca da vam želim život dovoljno miran, dovoljno srećan i dovoljno pun da u njemu ne bude mesta za sećanje na mene.

— Oh! — uzdahnu Valentina.

— Zbogom, Valentina, zbogom! — reče Morel poklonivši se.

— Kuda ćete? — povika mlada devojka ispruživši ruku kroz rešetku i uhvativši Maksimilijana za odelo, pošto je razumela, po svom unutarnjem nemiru, da spokojstvo tog dragog čoveka nije moglo biti stvarno. — Kuda ćete?

— Pobrinuću se da u vašu porodicu ne unesem novi nemir i da dam primer koji će moći da slede svi pošteni i odani ljudi kada se budu našli u mome položaju.

— Pre nego što odete, Maksimilijane, recite mi šta ćete učiniti.

Mladi čovek se tužno osmehnu.

— Oh! Govorite, govorite, — reče Valentina — ja vas molim.

— Da li ste izmenili svoju odluku, Valentina?

— Ona se ne može izmeniti, moj nesrećni prijatelju! Vi to dobro znate! — povika mlada devojka.

— Onda, zbogom, Valentina!

Valentina zatrese vratima snagom koju od nje ne bi niko očekivao i, kako se Morel udaljavao, ona provuče obe ruke kroz ogradu, sklopi ih i uzviknu:

— Šta ćete učiniti? Ja moram da znam! Kuda ćete?

— Oh, budite mirni, — reče Maksimilijan zaustavivši se na tri koraka od vrata — ja ne nameravam da drugog čoveka činim odgovornim za surovost koju je sudbina dodelila meni. Neko drugi bi vam pretio da će potražiti gospodina Franca, da će ga izazvati, da će se tući s njim. Sve bi to bilo besmisleno. Kakvog posla ima gospodin Franc u svemu ovome? On me je video jutros prvi put i već je zaboravio da me je video. Nije čak ni znao da ja postojim kada je dogovoreno između vaše dve porodice da vi pripadnete jedno drugome. Ja, prema tome, nemam ništa sa gospodinom Francem i ja vam se kunem da neću kriviti njega.

— A koga ćete kriviti? Mene?

— Vas, Valentina? Oh, neka me bog sačuva od toga! Žena je neprikosnovena; sveta je žena koja se voli.

— Onda samoga sebe, nesrećniče, samoga sebe?

— Ja sam krivac, zar nije tako? — reče Morel.

— Maksimilijane, — reče Valentina — Maksimilijane, dođite ovamo, ja to zahtevam!

Maksimilijan priđe sa svojim nežnim osmehom na usnama; i da nije bio strahovito bled, moglo bi se poverovati da i nije uzbuđen.

— Saslušajte me, moja draga, moja obožavana Valentina, — reče on svojim melodičnim i ozbiljnim glasom. — Ljudi kao mi, koji nisu nikad u svojoj glavi imali misao zbog koje bi morali da crvene pred svetom, pred svojim roditeljima i pred bogom, ljudi kao mi mogu jedni drugima čitati iz srca kao iz otvorene knjige. Ja nisam nikad stvarao romane. Ja nisam tužni junak, ne zamišljam se ni kao Manfred ni kao Antoni, ali sam bez reči, bez svečanih izjava, bez zakletve položio svoj život u vas. Vi me, međutim, ne prihvatate i imate razloga da radite tako, ja sam vam to rekao i ja vam to ponavljam. Ali ipak vi me ne primate i moj život je izgubljen. Od trenutka kada odete od mene, Valentina, ja ću ostati sam na svetu. Moja sestra je srećna sa svojim mužem. Njen muž je za mene samo zet, a to znači čovek koga jedino društveni obziri vežu za mene. Prema tome, nikom na zemlji nije potrebno da ja postojim. Evo šta ću učiniti: čekaću do poslednjeg trenutka, dok vi ne budete udati, jer neću da izgubim ni senku nade u onu neočekivanu sreću koju nam pokatkad slučaj pruži, jer, najzad, gospodin Franc od Epineja može umreti, može se desiti da grom udari u oltar baš u času kad mu se približite, sve izgleda verovatno onome ko je osuđen na smrt i za njega čuda ulaze u okvir mogućnosti čim je u pitanju spasavanje njegovog života. Ja ću, dakle, čekati do poslednjeg trenutka, i kada moja nesreća bude izvesna, kad ne bude više spasa, kad ne bude više nade, napisaću poverljivo pismo mome zetu, drugo pismo policijskom prefektu da bih ga obavestio o svojoj odluci i, negde, u nekoj šumi, iza nekog jarka, na obali neke reke, prosuću sebi mozak. Znajte da je to istina, kao što je istina da sam ja sin najpoštenijeg čoveka koji je ikada živeo u Francuskoj.

Grčevito drhtanje obuze Valentinu; ona pusti rešetku za koju se držala obema rukama. Njene se ruke spustiše niz telo i dve velike suze skotrljaše se niz njene obraze.

Mladi čovek je stajao pred njom mračan i odlučan.

— Oh, imajte milosti! — reče ona. — Vi ćete živeti, zar ne?

— Ne, časti mi, — reče Maksimilijan — ali šta se to vas tiče? Vi ćete učiniti svoju dužnost i vaša savest će biti mirna.

Valentina pade na kolena stežući srce, koje joj je pucalo od bola.

— Maksimilijane, — reče ona — Maksimilijane, prijatelju moj, brate moj na zemlji, mužu moj na nebu, ja te molim, učini kao i ja, živi sa patnjom: možda ćemo jednoga dana biti sjedinjeni.

— Zbogom, Valentina! — ponovi Morel.

— Bože moj! — reče Valentina dignuvši obe ruke prema nebu sa jednim uzvišenim izrazom — ti vidiš, učinila sam sve što sam mogla da bih ostala poslušna kći: molila sam i preklinjala, ali on nije slušao ni moje molbe, ni moja preklinjanja, ni moj plač. A kad je tako, — produži ona brišući suze i pribirajući svoje snage — kad je tako, neću da umrem od griže savesti, više volim da umrem od stida. Vi ćete živeti, Maksimilijane, i ja neću biti ničija nego vaša. Kada? U kome času? Da li odmah? Govorite, naređujte, ja sam spremna.

Morel, koji se već bio udaljio nekoliko koraka, ponovo se vrati i, bled od radosti, ushićenog srca, pruži kroz rešetke obe ruke Valentini.

— Valentina, — reče on — draga prijateljice, ako ćete mi govoriti tako, pustite me da umrem. Zašto da vas dobijem pod pritiskom ako me volite kao što ja vas volim? Vi me iz čovečanskih osećanja prisiljavate da živim, i to je sve. U tome slučaju više volim da umrem.

— U stvari, — izusti tiho Valentina — ko me na ovom svetu voli? On. Ko me je tešio u mojim bolovima? On. U koga ulažem svoje nade, na kome se zaustavlja moj budući pogled, na kome se odmara moje ranjeno srce? Na njemu, na njemu, uvek na njemu. Pa dobro! Ti imaš pravo; Maksimilijane, — produži ona glasno — poći ću s tobom, napustiću očinski dom, sve. O, kakva sam ja nezahvalnica! — povika Valentina jecajući. — Sve!… Čak i mog dobrog dedu, koga sam zaboravila!

— Ne, — reče Maksimilijan — nećeš ga napustiti. Gospodin Noartije je, kako izgleda, pokazao da ima izvesne naklonosti prema meni. I vidiš, pre nego što pobegneš, kazaćeš mu sve. Njegov pristanak opravdaće te pred bogom. A posle, čim se venčamo, on će doći k nama: umesto jednog deteta, imaće dvoje. Ti si mi pričala kako ti on govori i kako mu ti odgovaraš. Ja ću brzo naučiti taj dirljiv jezik znacima, videćeš, Valentina. Oh, kunem ti se, umesto očajanja koje bi nas inače čekalo, ja ti obećavam sreću.

— Oh! Vidi, Maksimilijane, vidi kakvu imaš moć nada mnom, ti si me skoro uverio u to što govoriš, a to je ipak bezumno, jer će me moj otac prokleti. Ja ga poznajem, njegovo je srce neumoljivo, nikad on neće oprostiti. Ali, čujte me, Maksimilijane, ako bih nekim lukavstvom, molbom, slučajem, šta znam čime, ako bih na ma koji način uspela da odgodim venčanje, vi ćete čekati, zar ne?

— Da, kunem se, kao što ćete se vi zakleti meni da se to užasno venčanje neće nikad obaviti i da ćete, makar već izašli pred matičara, pred sveštenika, reći ne?

— Kunem ti se, Maksimilijane, onim što mi je najdraže na svetu, mojom majkom.

— Onda, čekajmo — reče Morel.

— Da, čekajmo — prihvati Valentina, koja odahnu pri toj reči. — Ima tako mnogo stvari koje mogu spasti nesrećnike kao što smo mi.

— Ja se uzdam u vas, Valentina, — reče Morel — sve što učinite biće dobro učinjeno, samo ako se pređe i preko vaših molbi, ako vaš otac i gospođa od Sen-Merana budu zahtevali da se gospodin od Epineja sutra pozove radi potpisivanja ugovora…

— Tada, vi imate moju reč, Morele.

— I umesto potpisa…

— Naći ću se s vama i mi ćemo pobeći. Ali dotle, ne kušajmo boga, Morele, ne viđajmo se: to je ludo, i samo proviđenju možemo zahvaliti što nas još nisu zatekli. Ako bi nas zatekli, ako bi znali kako se sastajemo, ne bismo imali više nikakvog izlaza.

— Imate pravo, Valentina. Ali, kako ću saznati…

— Od beležnika, gospodina Dešana.

— Poznajem ga.

— I od mene. Pisaću vam, možete mi verovati. Bože moj! To mi je venčanje, Maksimilijane, isto tako odvratno kao i vama!

— Dobro je, dobro, hvala, obožavana moja Valentina, — prihvati Morel. — Znači sve je dogovoreno i, kada saznam čas, dotrčaću ovamo, vi ćete preći preko zida u moje ruke, to će biti lako za vas. Kola će vas čekati na baštenskim vratima, popećete se u njih sa mnom i ja ću vas odvesti svojoj sestri. Tamo ćemo, nepoznati, ako vam se tako sviđa, ili javno, ako želite, biti svesni svoje snage i svoje volje i nećemo dopustiti da budemo zaklani kao jagnje koje se brani samo uzdasima.

— Neka bude, — reče Valentina — a ja kažem sad vama: Maksimilijane, ono što učinite, biće dobro učinjeno.

— Oh!

— Pa dobro! Jeste li zadovoljni svojom ženom? — reče tužno mlada devojka.

— Draga moja Valentina, premalo je reći da.

— Recite ipak.

Valentina se bila približila rešetki, ili bolje reći, primakla je svoje usne uz nju i njene su reči dopirale sa njenim dahom do Morelovih usana, koji je priljubljivao usta uz drugu stranu hladne i neumoljive pregrade.

— Doviđenja, — reče Valentina, otimajući se od te sreće — doviđenja!

— Dobiću pismo od vas?

— Da.

— Hvala, draga moja ženo! Doviđenja.

Čuo se šum jednog nevinog, izgubljenog poljupca, i Valentina pobeže pod lipe.

Morel je slušao kako njena haljina šušti dodirujući grabove duž aleje, kako pesak škripi pod njenim nogama, a kad se sve utišalo, podiže oči prema nebu sa nekim neopisivim osmehom, da bi zahvalio što je tako voljen, a onda iščeze i sam.

Mladi čovek se vrati kući i ostade kod kuće čekajući cele večeri i ceo sutrašnji dan, ali bez ikakvih vesti. Najzad, tek sledećeg dana, oko deset časova pre podne, kada se spremao da ode kod gospodina Dešana, beležnika, stiže mu preko pošte pismo, za koje je odmah znao da je od Valentine, iako nije nikad video njen rukopis.

Valentina mu je pisala:

Suze, preklinjanja, molbe nisu ništa pomogli. Juče sam u toku dva sata bila u crkvi svetog Filipa Rurskog, i dva sata sam se molila bogu iz dubine duše. Bog je neosetljiv kao i ljudi, i potpisivanje ugovora je utvrđeno za večeras u devet časova.

Ja imam samo jednu reč, kao što imam samo jedno srce, Morele. Tu sam reč dala vama: i srce je vaše!

Večeras, dakle, u četvrt do devet, kod vrata od rešetke.

Vaša žena,

Valentina od Vilfora

P. S. — Mojoj jadnoj bakici je sve gore i gore: juče je njen zanos postao bunilo, a danas je njeno bunilo skoro ludilo.

Vi ćete me voleti, zar ne, Morele, i pomoćićete da zaboravim da sam je napustila u takvom stanju?

Ja mislim da od dede Noartijea kriju da će se potpisivanje ugovora izvršiti večeras.

Morel se nije zaustavio na obaveštenjima koja mu je dala Valentina. Otišao je kod beležnika, koji mu je potvrdio vest da je potpisivanje ugovora zakazano za devet časova uveče.

A zatim je otišao kod Monte Krista. Tamo je saznao još više. Franc je došao da ga obavesti o toj svečanosti. Gospođa od Vilfora je, sa svoje strane, napisala grofu pismo kojim ga moli za izvinjenje što ga nije pozvala, jer smrt gospodina od Sen-Merana, kao i stanje u kome se nalazi njegova udovica, pokrivaju taj sastanak tužnim velom, čijom senom nije htela da zamrači čelo grofovo, kome želi svaku sreću.

Uoči toga dana Franc je predstavljen gospođi od Sen-Merana, koja se radi toga pridigla iz kreveta, ali je odmah zatim legla.

Morel je bio, sasvim razumljivo, tako nespokojan, da njegov nemir nije mogao izmaći oku tako prodornom kao što je oko grofovo. Monte Kristo je, međutim, prema njemu bio ljubazniji neko ikad, tako ljubazan da mu Maksimilijan u dva ili tri maha zamalo nije sve ispričao. Ali se setio obećanja koje je dao Valentini i njegova tajna je ostala u dnu njegovog srca.

Mladi čovek je pročitao Valentinino pismo dvadeset puta u toku dana. To je bilo prvi put da mu je ona pisala, i kakvim povodom! Svaki put kada je ponovo čitao to pismo, Maksimilijan se u samome sebi zaklinjao da će Valentinu usrećiti. Zaista, kakvu snagu duha ima mlada devojka koja donosi tako hrabru odluku! Kakvu odanost zaslužuje od strane onog kome se žrtvuje! Ona mora biti, stvarno, za čoveka koji je voli prvi i najvredniji predmet njegove ljubavi. To je u isti mah kraljica i žena i jedna duša čoveku nije dovoljna da bi joj njome mogao zahvaliti i voleti je.

Morel je mislio sa neizrecivim uzbuđenjem na onaj trenutak kada će Valentina doći i kazati mu:

— Evo me, Maksimilijane, uzmite me.

Pripremio je celo bekstvo. Dvoje lestvice su bile sakrivene u detelini. Laka mala kola, kojima će upravljati sam Maksimilijan, čekala su spremna. Bez sluge, bez svetlosti. Iza ugla prve ulice upaliće fenjere, jer ne bi smeli dozvoliti da zbog suvišne predostrožnosti padnu u ruke policiji.

S vremena na vreme je jeza prolazila celim Morelovim telom. Mislio je na trenutak kada će sa vrha zida paziti na Valentinin silazak, kada će na svojim rukama osetiti kako mu se predaje sva uzdrhtala, ona, čiju je samo ruku mogao stegnuti i poljubiti samo vrh od prsta.

A kada je došlo poslepodne, kada je Morel video da se približava čas, osetio je potrebu da bude sam. Krv mu je ključala i razdraživala bi ga i najobičnija pitanja, pa čak i glas ma koga prijatelja. On se zatvori u sobu i pokuša da čita, ali mu je pogled prelazio preko stranica a da ništa nije razumevao. Najposle baci knjigu da bi ponovo, po drugi put, ispitao celi plan bekstva.

Najzad se približio odlučni čas.

Nikada čovek koji je mnogo zaljubljen nije pustio sat da mirno vrši svoj posao. Morel je svoj toliko mučio, da je sat, konačno, otkucao osam i po časova već u šest. Tada on reče samom sebi da je vreme da krene, da je potpisivanje ugovora zakazano za devet časova, ali da Valentina, vrlo verovatno, neće čekati to nepotrebno potpisivanje. Stoga je Morel, pošto je krenuo iz ulice Melej u osam i po časova po svom satu, ušao u majur kada je otkucalo osam časova na crkvi svetoga Filipa Rurskog.

Konja i kola je sakrio iza jedne razrušene zidine, u kojoj se obično i sam sakrivao.

Malo-pomalo spusti se noć i drveće u vrtu postade crno i neprovidno.

Tada Morel izađe iz svog skrovišta i dođe da pogleda, uzdrhtala srca, kroz rešetku na vratima: još nije bilo nikog. Iskucalo je osam i po časova.

Pola časa je prošlo u iščekivanju. Morel se šetao gore-dole, prilazeći baštenskim vratima u sve kraćim razmacima, da bi prislonio oko između letava. Vrt je postajao sve mračniji. I on je u tom mraku uzalud tražio pogledom belu haljinu, uzalud je u tišini osluškivao šum koraka.

Kuća, koja se nazirala kroz krošnje drveća, bila je mračna i nimalo nije ličila na kuću u kojoj će se odigrati tako važan događaj kao što je potpisivanje bračnog ugovora.

Morel pogleda na svoj sat, koji je iskucao devet časova i tri četvrti; međutim, skoro odmah zatim, onaj isti zvuk sa crkvenog sata koji se već čuo dva ili tri puta popravi grešku Morelovog časovnika, pošto otkuca devet i po časova.

To je već bilo pola časa preko onog vremena koje je Valentina sama odredila: ona je rekla u devet časova, čak verovatno ranije nego docnije.

Bio je to strašan trenutak za srce mladog čoveka, na koje je svaka sekunda padala kao olovni čekić.

Osluškivao je i najslabiji šum lišća, najmanji dah vetra, a znoj mu je svaki put izbijao po čelu. Prislanjao je drhteći svoje lestvice uza zid, i da ne bi gubio vreme, stavljao je nogu na prvu prečagu.

Usred toga smenjivanja straha i nade, usred tog širenja i stezanja srca, na crkvi otkuca deset časova.

"Oh!" promrmlja Maksimilijan sa strahom, "nemoguće je da potpisivanje jednog ugovora traje tako dugo bez nekih nepredviđenih događaja. Ja sam izmerio sve mogućnosti, izmerio vreme za koje traju sve formalnosti, nešto se moralo dogoditi."

I, hodajući nespokojno ispred baštenskih vrata, prilazio je svaki čas da svoje vrelo čelo prisloni na hladno gvožđe. Da se Valentina nije onesvestila posle ugovora? Da je možda nisu sprečili pri pokušaju bekstva? To su bile dve jedine pretpostavke, a one su ga bacale u očajanje.

Najzad pomisli da je Valentina, pri samom bekstvu, izgubila snagu i da je pala u nesvest na nekoj aleji.

— Oh, ako je tako, —povika on penjući se brzo na vrh lestvica — ja ću je izgubiti, i to svojom krivicom!

Unutrašnji glas koji mu je prišapnuo tu misao ne napusti ga više i poče da šapuće u njegovom uhu sa onom upornošću koja, snagom zaključivanja, od nejasnih sumnja za nekoliko trenutaka stvara uzbuđenje. Činilo mu se da njegove oči, koje su pokušavale da prodru kroz sve veću pomrčinu, vide neki predmet kako leži na tamnoj aleji. Morel se odvaži da zovne i učini mu se da je vetar doneo do njega nejasni vapaj.

Najzad je otkucalo deset i po. Nije mogao i dalje samo da čeka, sve se moglo pretpostavljati. Krv je snažno udarala u nabreklim žilama na njegovim slepoočnicama, pred očima mu se hvatala magla; on se pope na zid i skoči s druge strane zida.

Bio je kod Vilfora: ušao je preko zida; on pomisli na posledice koje bi mogao imati takav postupak, ali zbog toga ne ustuknu, jer nije ni ušao zato da bi ustuknuo.

Za trenutak je već bio na kraju šumarka. Sa mesta do koga je stigao razaznavala se kuća.

Tada se Morel uveri u nešto što je već slutio, pokušavajući da svojim pogledom prodre između drveća: umesto svetlosti u svima prozorima, kao što je prirodno kada je u kući neka svečanost, video je samo sivu masu obavijenu tamnom senkom, koju je bacao jedan ogromni oblak zaklanjajući mesec.

Jedno svetlo je s vremena na vreme lutalo kao prestravljeno, prolazeći ispred tri prozora na prvome spratu. To su bili prozori sobe gospođe od Sen-Merana. Drugo svetlo bilo je nepokretno iza crvenih zavesa. To su bile zavese u spavaćoj sobi gospođe od Vilfora.

Morel je to odmah pogodio: toliko je puta, prateći u mislima Valentinu u svako doba dana, crtao plan te kuće, koju je poznavao i ne videvši je.

Ta pomrčina i tišina preplašiše mladog čoveka još više nego i samo Valentinino odsustvo.

Prestravljen, lud od bola, rešen na sve da bi video Valentinu i da bi saznao da li se desila nesreća, koju je predosećao, Morel izađe na ivicu šumarka i upravo se pripremao da najvećom brzinom pretrči potpuno otkrivene travnjake, kad vetar donese do njega zvuk jednog glasa, prilično udaljenog.

Čuvši taj zvuk, on se povuče korak unazad. Već je bio napola izašao iz granja, ali se ponovo uvuče u granje i ostade nepomičan i nem, sakriven u pomrčini.

Odluku je doneo: ako to bude sama Valentina, javiće joj se jednom reči pri prolazu; ako bude neko sa Valentinom, bar će je videti i uveriti se da joj se nije dogodila nikakva nesreća; ako budu neki drugi, čuće nekoliko reči iz njihovog razgovora i shvatiće tu tajnu do tada nerazumljivu.

Mesec izađe iza oblaka koji ga je pokrivao i Morel ugleda kako se na vratima trema pojavi Vilfor sa jednim čovekom u crnom odelu. Oni siđoše niz stepenice i uputiše se prema šumarku. Nisu učinili ni četiri koraka, a Morel je već u čoveku odevenom u crno odelo poznao doktora Avrinjija.

Videći kako mu se približuju, mladi čovek se povuče dublje u grmlje dok ne naiđe na stablo jednog javora u sredini šumarka, gde je morao da se zaustavi.

Uskoro pesak prestade da škripi pod nogama šetača.

— Ah, dragi doktore, — reče državni tužilac — nebo je jasno pokazivalo da je protiv naše kuće. Kakva strašna smrt! Kao grom iz vedra neba! Ne pokušavajte da me tešite, rana je, avaj, suviše osetljiva i suviše duboka! Mrtva, mrtva!

Ledeni znoj izbi po čelu mladog čoveka, a zubi počeše da mu cvokoću. Ko je to umro u toj kući koju je sam Vilfor nazvao prokletom?

— Dragi, moj gospodine od Vilfora, — odgovori lekar glasom koji još više prestraši mladog čoveka — nisam vas doveo ovamo da bih vas tešio, nego baš naprotiv.

— Šta hoćete da kažete? — upita državni tužilac preplašeno.

— Hoću da kažem da se iza nesreće koja vas je snašla nalazi i druga nesreća, možda još i veća.

— Oh, bože moj! — reče tiho Vilfor sklopivši ruke — šta ćete mi još reći?

— Da li smo sasvim sami, dragi prijatelju?

— Oh, da, sasvim sami. Ali šta znače sve te predostrožnosti?

— Znače to da ću vam poveriti nesto strašno — reče doktor. — Sedimo.

Vilfor skoro pade na jednu klupu koja se tu nalazila. Doktor je stao ispred njega i spustio mu ruku na rame. Morel je, sleđen od straha, jednom rukom pritiskivao čelo a drugom srce, bojeći se da ne čuju njegove udarce.

— Mrtva, mrtva! — ponavljao je u mislima glas koji mu je dolazio iz srca.

I on je i sam osećao da umire.

— Govorite, doktore, slušam vas — reče Vilfor. — Zadajte mi taj udarac, spreman sam na sve.

— Gospođa od Sen-Merana je, bez sumnje, bila u dubokim godinama, ali je njeno zdravlje bilo izvrsno.

Morel odahnu, pošto mu je dah bio deset minuta kao prekinut.

— Nju je bol ubio, — reče Vilfor — da, bol, doktore! Njena navika da živi pored markiza, navika od četrdeset godina!…

— Nije to bol, dragi moj Vilfore — reče doktor. — Bol može ubiti, mada su takvi slučajevi retki, ali bol ne ubija za jedan dan, ne ubija za jedan sat, ne ubija za deset minuta.

Vilfor ne odgovori ništa, On samo diže glavu, koja mu je dotada bila oborena, i pogleda doktora preplašenim očima.

— Da li ste ostali u sobi za vreme agonije? — upita gospodin od Avrinjija.

— Sigurno, — odgovori državni tužilac — vi ste mi šapnuli da se ne udaljavam.

— Jeste li opazili simptome bolesti kojoj je gospođa on Sen-Merana podlegla?

— Naravno. Gospođa od Sen-Merana je imala za nekoliko minuta tri napada, koji su svaki put bivali sve brži i sve teži. Kada ste vi stigli, gospođa od Sen-Merana je već nekoliko minuta teško disala. Imala je tada jednu krizu, koju sam ja smatrao za običan nervni napad. Počeo sam da se ozbiljno plašim tek kada sam video kako se podiže na krevetu, ukočenog vrata i ukočenih udova. Tada sam po vašem licu razumeo da je stvar ozbiljnija nego što sam mislio. Pošto je kriza prošla, potražio sam vaše oči, ali se moje oči nisu srele s njima. Vi ste držali puls, brojali ste udarce i druga kriza je izbila a da se niste ni okrenuli prema meni. Ta je druga kriza bila strašnija od prve: ponovili su se isti nervozni pokreti, a usne su se stegle i postale ljubičaste. Pri trećoj krizi je izdahnula. Već sam na kraju prve krize prepoznao tetanus, i vi ste potvrdili moje mišljenje.

— Da, pred drugima, — odgovori doktor — ali sada smo sami.

— Bože moj, šta hoćete da kažete?

— Da su simptomi tetanusa i trovanja biljnim otrovima apsolutno isti.

Gospodin od Vilfora skoči na noge, i pošto je jedan trenutak stajao nem i nepokretan, ponovo pade na klupu.

— Oh, bože moj! — uzviknu on. — Doktore, da li zaista mislite to što mi kažete?

Morel nije znao da li sanja ili je budan.

— Čujte, — reče doktor — ja znam važnost svoje izjave i čoveka kome je činim.

— Da li govorite tužiocu ili prijatelju? — upita Vilfor.

— Prijatelju, samo prijatelju u ovom času. Simptomi tetanusa i simptomi trovanja biljnim materijama su tako slični da bih, priznajem vam to oklevao ako bi trebalo da potpišem ovo što vam govorim. Još jednom vam ponavljam, ne obraćam se ni u kom slučaju tužiocu nego prijatelju. Ali, zato kažem prijatelju: u toku tri četiri časa, koliko je agonija trajala, ja sam posmatrao grčeve i smrt gospođe od Sen-Merana. I ja sam, da znate, ne samo ubeđen da je gospođa od Sen-Meraha otrovana, nego ću čak reći i kojim otrovom.

— Gospodine! Gospodine!

— Vidite, svi su znaci tu: pospanost, prekidana nervnim krizama, moždana prenadraženost, obamrlost centra. Gospođa od Sen-Merana je podlegla žestokoj dozi brucina ili strihnina, koja joj je data, bez sumnje, slučajno ili možda zabludom.

Vilfor uhvati doktora za ruku.

— Oh, to je nemoguće! — reče on. — Ja sanjam, bože moj, ja sanjam! Strašno je čuti takve stvari od čoveka kao što ste vi! Za ime boga, dragi doktore, preklinjem vas, recite mi da se možda varate!

— Nema sumnje, to je moguće…

— Ali?…

— Ali ja ne verujem.

— Doktore, smilujte mi se, već nekoliko dana mi se dešavaju nečuvene stvari, čini mi se da ću poludeti.

— Da li je još neko osim mene video gospođu od Sen-Merana?

— Niko.

— Da li ste u apoteci kupovali nešto po receptu koji mi niste pokazali?

— Ništa.

— Da li je gospođa od Sen-Merana imala neprijatelja?

— Ne znam ni za jednog.

— Da li je neko imao računa da ona umre?

— Ah, bože moj, ne, ne. Moja kći je njen jedini naslednik, jedina Valentina… Oh! Kad bi mi takva pomisao mogla doći, ja bih se sam probo nožem da bih kaznio svoje srce što je samo u jednom trenutku moglo dopustiti takvu misao.

— Oh, — povika gospodin od Avrinjija — dragi prjatelju, ne dao bog da ja nekog optužujem, ja govorim samo o nesrećnom slučaju, shvatite me dobro, o jednoj pogrešci. Ali bio to nesrećan slučaj ili pogreška, činjenica govori tiho mojoj savesti i traži da moja savest to vama kaže glasno. Obavestite se.

— Od koga? Kako? O čemu?

— Vidite: zar se nije mogao stari sluga Baroa prevariti i dati gospođi od Sen-Merana lek koji je pripremio za svoga gospodara?

— Za moga oca?

— Da.

— Ali kako bi lek spremljen za gospodina Noartijea mogao otrovati gospođu od Sen-Merana?

— Ništa jednostavnije: vi znate da se kod izvesnih bolesti otrovi upotrebljavaju kao lekovi. Paraliza je jedna od takvih bolesti. Od pre tri meseca približno, pošto sam upotrebio sve da bih gospodinu Noartijeu vratio moć govora i kretanja, odlučio sam se da pokušam poslednje sredstvo. Od pre tri meseca, kao što rekoh, lečim ga brucinom. U poslednjem leku koji sam naredio da mu se daje bilo ga je šest stotih delova grama. Ta količina nema dejstva na paralizovane organe gospodina Noartijea, pošto se on na taj otrov već navikao postepenim povećavanjem doze, ali je dovoljna da ubije ma koga drugog.

— Dragi moj doktore, ne postoji nikakva veza između odeljenja gospodina Noartijea i sobe gospođe od Sen-Merana i nikada Baroa nije ušao kod moje tašte. Konačno, doktore, reći ću vam, iako vas smatram za najveštijeg lekara i najsavesnijeg čoveka na svetu, iako je u svakoj prilici vaša reč bila za mene luča koja me je vodila, ravna sunčevoj svetlosti, ipak, doktore, ja moram da se i pored tog mišljenja o vama oslonim na ovu neospornu istinu: errare humanum est.

— Čujte, Vilfore, — reče doktor — da li u nekog od mojih kolega imate toliko poverenja kao u mene?

— Zašto to; recite, šta mislite s tim?

— Pozovite ga, ja ću mu reći šta sam video, šta sam primetio, i mi ćemo izvršiti autopsiju.

— I naći ćete tragove otrova?

— Ne, ne otrova, to nisam rekao, ali ćemo konstatovati oštećenje nervnog sistema. Utvrdićemo neosporno trovanje i mi ćemo vam reći: dragi Vilfore, ako se to desilo usled nehata, obratite pažnju na svoje sluge, a ako je iz mržnje, pazite na svoje neprijatelje.

— Oh, bože moj, šta mi vi to predlažete, Avrinji? — odgovori Vilfor utučen. — U trenutku kada još neko bude znao tu tajnu osim vas, biće neophodno povesti istragu, a istraga kod mene, to je nemoguće! Ipak, — produži državni tužilac, pribravši se i gledajući lekara uznemireno — ipak, ako vi to želite, ako vi to apsolutno zahtevate, ja ću to učiniti. Zaista, možda bih ja morao povesti postupak u toj stvari, moj položaj mi to naređuje. Ali doktore, vi me već unapred vidite svega ispunjenog tugom: uneti u moju kuću takvu sramotu posle tolikog bola! Oh! Moja žena i moja kći umrle bi od toga, a ja, ja, doktore, vi znate, jedan čovek ne može stići tamo gde sam ja stigao, čovek ne može biti državni tužilac dvadeset i pet godina a da ne stvori veliki broj neprijatelja, a moji su neprijatelji mnogobrojni. Ako bi se za tu stvar raščulo, to bi za njih bio trijumf u kome bi se tresli od radosti, dok bi na mene pala sramota. Doktore, oprostite mi ove zemaljske misli, da ste sveštenik, ne bih se usudio da vam to kažem, ali vi ste čovek i poznajete ljude: doktore, doktore, vi mi niste ništa kazali, zar ne?

— Dragi moj gospodine od Vilfora, — odgovori doktor potresen — moja prva dužnost je čovekoljublje. Spasao bih gospođu od Sen-Merana da je nauka bila u stanju da to učini, ali je ona mrtva i ja pripadam živima. Zakopajmo tu strašnu tajnu u dnu naših srca. Ja ću dozvoliti, ako bi nečije oči tu tajnu otkrile, da se moje ćutanje pripiše mome neznanju. Međutim, gospodine, tražite stalno, tragajte brzo, jer se stvar možda neće na tome zaustaviti… A kada nađete krivca, ako ga nađete, ja ću vam reći: vi ste tužilac, činite ono što hoćete!

— Oh, hvala, hvala doktore! — reče Vilfor sa neizrecivom radošću. — Nisam imao nikad većeg prijatelja od vas.

I kao da se bojao da se doktor Avrinji ne pokaje za taj ustupak, on se diže i povuče doktora prema kući. Obojica se udaljiše.

Morel izvuče glavu iz žbuna kao da je osećao potrebu da diše, i mesec osvetli njegovo lice, koje je bilo tako bledo da je izgledalo nalik na avet.

— Bog me očevidno štiti, ali na strašan način, — reče on. — Ali, Valentina, Valentina, jadna prijateljica! Da li će ona izdržati toliki bol.

Dok je govorio te reči, gledao je naizmence prozor sa crvenim i tri prozora sa belim zavesama.

Svetlost je skoro potpuno iščezla u prozoru sa crvenim zavesama. Gospođa od Vilfora je, bez sumnje, ugasila svoju lampu i samo je noćno kandilo bacalo na okna svoje slabo svetlo.

Međutim, na krajnjem delu zgrade video je, naprotiv, kako se otvorio jedan od tri prozora sa belim zavesama. Sveća, koja se nalazila na kaminu, baci napolje nekoliko zraka svoje blede svetlosti i pojavi se jedna senka koja se za trenutak nasloni na balkon.

Morel zadrhta: činilo mu se da čuje jecanje.

Ne bi bilo čudno ako je ta duša, obično hrabra i snažna, ali u tom času potresena i uzbuđena ljubavlju i strašću, tim najjačim ljudskim osećanjima, oslabila do te mere da je bila podložna praznovernim halucinacijama.

Mada je bilo nemoguće da ga Valentinino oko primeti tako sakrivenog kao što je on bio sakriven, poverovao je ipak da ga senka sa prozora doziva. To mu je govorio njegov uzbuđeni duh, to mu je ponavljalo njegovo vatreno srce. Ta dvostruka obmana postala je neodoljiva stvarnost i sa onim neshvatljivim poletom mladosti on skoči iz svoga skrovišta i u nekoliko koraka, izlažući se opasnosti da ga vide, da uplaši Valentinu, da razbudi kuću krikom koji bi se i nehotice otrgao mladoj devojci, on pretrča travnjak, koji se na mesečini činio prostran i svetao kao kakvo jezero. Pošto je stigao do niza sanduka u kojima su rasle narandže pred kućom, priđe stepeništu pred tremom, brzo se pope i gurnu vrata, koja se pred njim lako otvoriše.

Valentina ga nije videla. Njene oči, dignute prema nebu, posmatrale su kako nebeskim plavetnilom plovi jedan srebrni oblak, nalik na senku koja se penje na nebo. Njen pesnički duh govorio joj je da je to duša njene bakice.

Morel je, međutim, prošao kroz predsoblje i našao ogradu od stepenica. Tepih kojim su stepenice bile pokrivene ugušivao je zvuk njegovih koraka. Uostalom, Morel je bio u takvom uzbuđenju da ga ni prisustvo gospodina od Vilfora ne bi uplašilo. Da se gospodin od Vilfora pojavio pred njim, on je već doneo odluku, prišao bi mu, priznao bi mu sve i zamolio bi ga da izvini i da odobri tu ljubav koja ga je vezala za njegovu kćer i njegovu kćer za njega: Morel je bio lud.

Srećom, ne srete nikog.

Koristilo mu je što je poznavao unutrašnji raspored kuće, sa kojim ga je upoznala Valentina. Stigao je bez ikakve smetnje na vrh stepenica, i dok je gore pokušavao da se orijentiše, jedan jecaj, koji pozna, pokaza mu put kojim mu je valjalo poći. On se okrenu: jedna poluotvorena vrata propuštala su odbleske svetlosti i zvuk glasa koji je jecao. On gurnu vrata i uđe.

U dnu alkova, pod belim platnom koje je pokrivalo njenu glavu i ocrtavalo njen oblik, ležala je pokojnica, koja je u Morelovim očima izgledala utoliko strašnija što je on znao tajnu koju mu je slučaj otkrio.

Klečeći na kolenima pored kreveta, sa glavom ugnutom u jastuke na širokoj naslonjači, Valentina je, drhteći i jecajući, podigla svoje sklopljene i ukočene ruke iznad glave, koja se nije videla.

Ona se bila vratila sa prozora koji je ostao otvoren i glasno se molila tonom koji bi dirnuo i najneosetljivija srca. Sa njenih su se usana otkidale reči brže, nepovezane i nerazumljive od bola koji je gušio i stezao u grlu.

Pri mesečini koja se probijala kroz otvore na prozorskim kapcima svetlost sveće je bila sasvim bleda, dok su plavi mesečevi zraci davali zlokoban izgled toj slici očaja.

Morel nije mogao odoleti tome prizoru; nije bio naročito pobožan, nije ga bilo lako potresti, ali videti Valentinu kako pati, kako plače, kako krši ruke, to je bilo više nego što je mogao podneti bez reči. On uzdahnu, tiho izgovori njeno ime i glava oblivena suzama, nepomična, kao od mramora, glava Koređove Magdalene podiže se i ostade okrenuta prema njemu.

Valentina ga je videla, ali nije pokazala nikakvo čuđenje. U srcu punom najvećeg očaja nema više mesta osrednjim uzbuđenjima.

Morel pruži ruku svojoj prijateljici. Valentina mu kao jedino izvinjenje što nije došla na sastanak pokaza mrtvo telo koje je ležalo pod pokrovom i ponovo poče da jeca.

Ni jedno ni drugo ne usudi se da progovori u toj sobi. Oklevali su da naruše tu tišinu, koju je, kako se činilo, zahtevala sama Smrt, stojeći u nekom uglu sa prstom na ustima.

Valentina se prva odvaži.

— Prijatelju, — reče ona — otkuda vi ovde? Avaj! Ja bih vam rekla: dobro došli, da vam Smrt nije otvorila vrata ove kuće.

— Valentina, — reče Morel drhtavim glasom i sklopljenih ruku — bio sam tamo od osam i po časova, i kako vas nije bilo, uzbuđenje me je obuzelo, preskočio sam preko zida, prodro sam u vrt i tada sam čuo glasove koji su govorili o kobnom događaju…

— Kakve glasove? — reče Valentina.

Morel zadrhta, jer mu ceo razgovor između doktora i gospodina od Vilfora iskrsnu u sećanju i njemu se učini da kroz pokrov vidi ispružene ruke, ukočeni vrat, ljubičaste usne.

— Glasovi vaših slugu, — reče on — iz kojih sam sve saznao.

— Ali, doći ovamo, to znači upropastiti nas oboje, prijatelju moj — reče Valentina bez straha i bez srdžbe.

— Oprostite mi, — odgovori Morel istim glasom — ja ću otići.

— Ne, — reče Valentina — neko može da vas sretne, ostanite ovde.

— A ako neko dođe?

Mlada devojka odmahnu glavom.

— Niko neće doći, — reče ona — budite mirni, evo naše zaštitnice.

I ona pokaza mrtvo telo, koje se ocrtavalo ispod pokrova.

— Ali, šta je bilo sa gospodinom od Epineja? Recite mi, preklinjem vas — reče Morel.

— Gospodin Franc je došao da potpiše ugovoru u času kada se moja dobra baka rastajala sa životom.

— Ah! — uzdahnu Morel sa osećanjem sebične radosti, jer je u sebi mislio da će ta smrt za neodređeno vreme odložiti Valentininu udaju.

— Ali, — produži mlada devojka, kao da je to njegovo osećanje moralo biti u istom trenutku kažnjeno — da bi moj bol bio još veći, jadna draga bakica naredila je, umirući, da se venčanje obavi što pre. Bože moj, ona je, verujući da me štiti, radila protiv nas.

— Čujte! — reče Morel.

Dvoje mladih ućutaše.

Čulo se kako se neka vrata otvoriše i kako pod koracima škripi parket u hodniku i na stepenicama.

— To je moj otac izašao iz svog kabineta — reče Valentina.

— I otpratio doktora — reče Morel.

— Kako znate da je doktor s njim? — upita Valentina začuđeno.

— Pretpostavljam — reče Morel.

Valentina pogleda mladog čoveka.

Međutim se čulo kako se kapija zatvorila. Gospodin od Vilfora ode da zaključa još i vrata koja vode u vrt, a zatim se pope uz stepenice.

Pošto je stigao u predsoblje, zaustavi se za trenutak kao da se kolebao da li da uđe u svoju sobu ili u sobu gospođe od Sen-Merana. Morel se brzo skloni iza jedne zavese. Valentina se i ne pomače; reklo bi se kao da se u teškom bolu uzdigla iznad običnih strahovanja. Gospodin od Vilfora uđe u svoju sobu.

— A sada, — reče Valentina — ne možete više izaći ni na vrata koja vode u vrt ni na vrata od ulice.

Morel pogleda mladu devojku začuđeno.

— Sada ostaje — reče ona — samo jedan izlaz siguran i dozvoljen, a to je izlaz kroz odeljenje moga dede.

I ona se diže.

— Dođite — reče.

— Kuda? — upita Maksimilijan.

— Kod moga dede.

— Ja, kod gospodina Noartijea?

— Da.

— Ne mislite, valjda, Valentina?

— Mislim, i to već odavno. Ja imam još samo tog prijatelja na svetu, i on nam je potreban oboma… Dođite.

— Pazite, Valentina; — reče Morel, oklevajući da učini ono što je predlagala mlada devojka — pazite, ja sam svestan onog što se dogodilo: bilo je ludo doći ovamo. Da li vi potpuno vladate vašim razumom, draga prijateljice?

— Da, — reče Valentina — i ja se ustežem samo pred jednom stvari, a to je da ostavim samu moju jadnu baku, koju sam obećala da ću čuvati.

— Valentina, — reče Morel — mrtvima se ne može ništa desiti.

— Da, — odgovori mlada devojka — uostalom to će biti na kratko, dođite.

Valentina prođe kroz hodnik i siđe niz male stepenice koje su vodile kod Noartijea. Morel je išao za njom na prstima. Kad su stigli na odmaralište pred ulazom u Noartijeovu sobu, sretoše starog slugu.

— Baroa, — reče Valentina — zatvorite vrata i ne puštajte nikog unutra.

I ona uđe prva.

Noartije, koji je još bio u svojoj fotelji, osetljiv i za najmanji šum, obavešten od svog starog sluge o svemu što se dešavalo, gledao je ispitivački sobna vrata. Kad ugleda Valentinu, oči mu se zasvetleše.

U pokretima i držanju mlade devojke bilo je nečeg ozbiljnog i svečanog, što potrese starca. Njegove oči, koje su se već svetlele, počeše da pitaju.

— Dragi deda, — reče ona odlučnim glasom — slušaj me: ti znaš da je dobra baka Sen-Meran umrla pre jednog časa i da sada, izuzev tebe nemam na svetu nikog ko me voli?

Izraz beskrajne nežnosti zasvetli u starčevim očima.

— Prema tome, samo tebi mogu poveriti moje patnje i moje nade, zar ne?

Paralitičar potvrdi znakom.

Valentina uze Maksimilijana za ruku.

— Onda, — reče ona — pogledaj dobro gospodina.

Starac upravi svoj ispitivački i pomalo začuđeni pogled na Morela.

— Ovo je gospodin Maksimilijan Morel, — reče ona — sin onog poštenog trgovca iz Marselja o kome si sigurno slušao?

— Da — učini starac.

— To je jedno besprekorno ime, kome Maksimilijan sada dodaje i slavu, jer je on u tridesetoj godini već spahijski kapetan i oficir Legije časti.

Starac učini znak da se toga seća.

— E, dobro, dragi deda, — reče Valentina kleknuvši na kolena pred starcem i pokazujući rukom Maksimilijana — ja ga volim i biću samo njegova! Ako me budu prisiljavali da se udam za nekog drugog, ja ću umreti ili ću se ubiti.

Oči paralitičareve su izražavale ceo jedan svet uzburkanih misli.

— Ti voliš gospodina Maksimilijana Morela, zar ne, dobri deda? — upita mlada devojka.

— Da — učini nepomični starac.

— I ti nas možeš zaštititi, nas, tvoju decu, protiv volje moga oca?

Noartije zadrža svoj duboki pogled na Morelu, kao da mu je hteo reći:

— To zavisi od prilika.

Maksimilijan shvati.

— Gospođice, — reče on — vi imate da vršite jednu svetu dužnost u sobi vaše bake. Hoćete li mi dozvoliti čast da razgovaram jedan trenutak sa gospodinom Noartijeom?

— Da, da, sasvim tako — učini starčevo oko.

A zatim starac pogleda Valentinu uznemireno.

— Ti hoćeš da kažeš, dobri deda, kako će te on razumeti?

— Da.

— Oh, budi miran! Mi smo tako često govorili o tebi da on već dobro zna kako ja razgovaram s tobom.

A zatim dodade, pogledavši Maksimilijana sa divnim osmehom iako je taj osmeh bio prikriven dubokom tugom.

— On zna sve što znam i ja.

Valentina se diže, primače stolicu za Morela, preporuči starom sluzi da nikog ne pušta unutra i, pošto nežno poljubi svoga dedu i tužno se pozdravi sa Morelom, izađe.

Tada Morel, da bi pokazao Noartijeu da on uživa Valentinino poverenje i da zna sve njihove tajne, uze rečnik, pero, hartiju i sve postavi na jedan sto na kome se nalazila svetiljka.

— Pre svega — reče Morel — dozvolite mi, gospodine, da vam ispričam ko sam, kako sam zavoleo gospođicu Valentinu i kakve su moje namere u pogledu nje.

— Slušam — učini Noartije.

Bio je to divan prizor videti toga starca, za koga bi se reklo da je samo na teretu, kako postaje jedini zaštitnik, jedini oslonac, jedini sudija dvoje mladih koji se vole, lepih, snažnih, pred kojima se otvara život.

Njegovo lice, sa koga je zračila plemenitost i strogost, ulivalo je Morelu strahopoštovanje i on, ustreptao, otpoče svoju priču.

Ispričao je kako je upoznao Valentinu, kako ju je zavoleo i kako je Valentina u svojoj usamljenosti i svojoj nesreći prihvatila njegovo prijateljstvo. Ispričao mu je kakvo je bilo njegovo poreklo, njegov položaj, njegovo imanje. Više puta je pogledao, pri tom starčeve oči a one su mu govorile:

— U redu, produžite.

— A sada, — reče Morel pošto završi prvi deo svoje priče — sada, gospodine, kad sam vam izložio moju ljubav i moje nade, treba li da vam kažem kakve su naše namere?

— Da — učini starac.

— Dobro. Evo šta smo rešili.

I on ispriča tada Noartijeu sve: kako su na majuru već čekali kola, kako je nameravao da ukrade Valentinu, da je odvede kod svoje sestre, da se oženi njom i da sa poštovanjem očekuje oproštaj gospodina od Vilfora.

— Ne — reče Noartije.

— Ne? — ponovi Morel. — Znači da to ne treba činiti?

— Ne.

— Znači da za taj plan ne dajete vaš pristanak?

— Ne.

— Dobro! Ima i drugi način — reče Morel.

Starčev ispitivački pogled je govorio: koji?

— Poći ću — produži Maksimilijan — da potražim gospodina Franca od Epineja i razgovaraću s njim tako, srećan sam što vam to mogu reći u odsutnosti gospođice od Vilfora, da će biti prisiljen da se ponaša kao otmen čovek.

Noartijeov pogled je i dalje pitao.

— Šta ću učiniti?

— Da.

— Evo. Potražiću ga, kao što vam rekoh, i kazaću mu za osećanja koja me vežu za gospođicu Valentinu. Ako je on čovek delikatan, dokazaće to time što će se sam odreći ruke svoje verenice. I od toga časa steći će moje prijateljstvo i moju odanost do smrti. A ako odbije, bilo da ga na to navede interes, bilo da zbog nekog smešnog ponosa ostane uporan, pošto mu dokažem da bi on, u stvari, prisiljavao na udaju moju ženu, da Valentina voli mene i da ne može voleti drugog nego mene, ja ću se tući s njim, ostavljajući mu da sam postavi sve uslove toga dvoboja, dajući mu sve prednosti, i ja ću ga ubiti ili će on ubiti mene. Ako ja ubijem njega, on se neće oženiti Valentinom, a ako on ubije mene, siguran sam da se Valentina neće udati za njega.

Noartije je sa neizrecivim zadovoljstvom posmatrao to plemenito i iskreno lice, koje je izražavalo sva osećanja o kojima je Morel govorio, i svojim izrazom davalo njegovim rečima ono što boja daje solidnom i tačnom crtežu.

Međutim, kada je Morel prestao da govori, Noartije zatvori oči više puta, što je bilo, kao što je poznato, njegov način da kaže ne.

— Ne? — reče Morel. — Znači da ne odobravate ni ovaj drugi plan kao što niste odobrili ni prvi.

— Da, ne odobravam ga — učini starac.

— Ali, onda, šta da se radi, gospodine? — upita Morel. — Poslednje reči gospođe od Sen-Merana bile su da se venčanje njene unuke ne odlaže: zar moram pustiti da se ono obavi?

Noartije ostade nepomičan.

— Da, razumem, — reče Morel — treba da čekam.

— Da.

— Ali, ako budemo odlagali, gospodine, mi smo izgubljeni — nastavi mladi čovek. — Sama Valentina je slaba i nju će prisiliti kao kakvo dete. Ušao sam ovamo kao nekim čudom, da bih saznao šta se dešava, doveden sam pred vas kao čudom, i ja ne mogu sa razlogom očekivati da se takve srećne okolnosti još jednom ponove. Verujte mi da nema drugog rešenja koje bi bilo dobro, oprostite tu uobraženost mojoj mladosti, osim ova dva koja vam ja predlažem. Recite mi koje od njih vi više volite. Da li odobravate gospođici Valentini da se poveri mojoj časti.

— Ne.

— Da li više volite da potražim gospodina od Epineja?

— Ne.

— Ali, bože moj, ko će vam pružiti pomoć koju očekujemo od neba.

Starac se osmehnu očima kao što je imao običaj da se osmehuje kad su mu govorili o nebu. U idejama starog jakobinca ostalo je zauvek malo ateizma.

— Slučaj? — produži Morel.

— Ne.

— Vi?

— Da.

— Vi?

— Da — ponovi starac.

— Vi shvatate šta vas pitam, gospodine? Oprostite mi što vas ponovo pitam, jer moj život zavisi od vašeg odgovora: naše spasenje doći će nam od vas?

— Da.

— Vi ste sigurni u to?

— Da.

— Vi to jamčite?

— Da.

U pogledu koji je taj odgovor dao bilo je takve odlučnosti, da se nije moglo sumnjati u starčevu volju, ako bi se i sumnjalo u njegovu moć.

— Oh, hvala gospodine, hvala po stotinu puta. Ali, kako ćete vi, tako prikovani za postelju, tako nemi i nepomični, ako vam se nekim čudom ne povrati govor i pokret, kako ćete moći da se suprotstavite tome venčanju?

Jedan osmeh osvetli lice starčevo, čudan osmeh očiju na nepokretnom licu.

— Dakle, ja moram da čekam? — upita mladi čovek.

— Da.

— A ugovor?

Isti osmeh pojavi se ponovo.

— Da li, možda, hoćete da kažete da neće biti ni potpisan?

— Da — reče Noartije.

— Ugovor, dakle, neće biti ni potpisan! — povika Morel. — Oh! Izvinite, gospodine! Kad čovek čuje tako veliku sreću, onda sme i da posumnja; ugovor, znači, neće biti ni potpisan?

— Ne — reče paralitičar.

I pored toga starčevog uveravanja Morel je oklevao da poveruje. Bilo je isuviše čudno obećanje jednog nemoćnog starca i ono je moglo poticati, umesto iz snage volje, iz staračkog slabljenja duha. Zar nije sasvim prirodno da bezumnik koji nije svestan svoga ludila teži da ostvari i ono što je iznad njegove moći? Onaj kome nedostaje snage, govori o teretima koje podiže, strašljivac o divovima koje napada, siromah o bogatstvu kojim upravlja, a neki bedni seljak sa ponosom nosi Jupiterovo ime.

Bilo da je Noartije shvatio kolebanje mladog čoveka, bilo da nije potpuno poverovao u poslušnost koju je Morel pokazao, gledao ga je i dalje uporno.

— Šta želite, gospodine, — upita Morel — da vam ponovim svoje obećanje da neću ništa preduzimati?

Noartijeov pogled je ostao i dalje uporan i nepokretan, kao da je hteo reći da mu obećanje nije dovoljno, a zatim je prešao sa lica na ruku.

— Želite li da se zakunem, gospodine? — upita Maksimilijan.

— Da, — učini paralitičar sa istim svečanim izrazom — želim.

Morel je shvatio da starac pridaje veliki značaj toj zakletvi.

On ispruži ruku.

— Kunem se svojom čašću — reče on — da ću čekati na ono što vi budete odlučili da se preduzme protiv gospodina od Epineja.

— Dobro — učini starac očima.

— A sada, gospodine, — upita Morel — naređujete li da se povučem?

— Da.

— Da ne vidim gospođicu Valentinu?

— Da.

Morel pokaza znakom da je spreman da posluša.

— A sada, — dodade Morel — dozvoljavate li, gospodine, da vas vaš sin poljubi, kao što je to malopre učinila vaša kći?

Nije moglo biti sumnje šta je značio izraz Noartijeovih očiju.

Mladi čovek spusti svoje usne na starčevo čelo, na ono isto mesto na koje je mlada devojka bila spustila svoje.

Zatim pozdravi još jednom starca i izađe.

Na stepenicama nađe ponovo starog slugu, koga je Valentina već obavestila i koji je čekao Morela da bi ga jednim mračnim hodnikom proveo do malih vrata koja su vodila u vrt.

Pošto je stigao u vrt, Morel ode do vrata od rešetke; preko jednog graba dospe za trenutak na vrh zida, a u drugom trenutku već je niz svoje lestvice sišao na majur, gde su ga čekala njegova kola.

Oko pola noći vratio se u ulicu Melej, slomljen tolikim uzbuđenjem, ali rasterećenog srca. Čim je stigao, bacio se na svoj krevet i zaspao kao da je utonuo u duboko pijanstvo.

17. GROBNICA PORODICE VILFOR

Dva dana posle toga, oko deset časova pre podne, okupila se velika gomila sveta pred kućom gospodina od Vilfora. Duž ulice Sen-Onore i ulice Pepinijer mogla se videti dugačka povorka kola za pratnju i privatnih kočija.

Među tim kolima nalazila su se jedna neobičnog oblika, za koja bi se reklo da su prevalila veliki put. Bila su to neka vrsta teretnih kola obojenih crnom bojom, koja su među prvima došla na taj žalosni sastanak.

Saznalo se da je u tim kolima telo gospodina markiza od Sen-Merana i da su kola, čudnim sticajem, stigla baš u to vreme, tako da su oni koji su došli da isprate jedno pratili dva mrtva tela.

A broj takvih bio je velik. Gospodin markiz od Sen-Merana, jedan od najvernijih i najrevnosnijih velikodostojnika kralja Luja XVIII i kralja Šarla X, imao je veliki broj prijatelja, koji su, sa Vilforovim društvenim vezama, sačinjavali ogromnu pratnju.

Vlasti su bile odmah izveštene, te je dobijeno odobrenje da se obe pratnje obave istovremeno. Još jedna kola, uz istu posmrtnu pompu, dovedena su pred vrata gospodina od Vilfora i kovčeg je prenesen iz poštanskih teretnih u pogrebna kola.

Rešeno je da se oba tela sahrane na groblju Per-Lašez, gde je gospodin od Vilfora već odavno podigao grobnicu za celu svoju porodicu.

U tu je grobnicu već bilo telo jadne Rene, kojoj su njen otac i majka došli da se ponovo sastanu, pošto su deset godina bili razdvojeni.

Pariz, uvek radoznao i uvek potresen posmrtnim svečanostima, posmatrao je u pobožnom ćutanju veličanstvenu povorku koja je do večne kuće pratila dva imena, čuvena u starom plemstvu po svome čuvanju tradicije, po svojoj sigurnosti u trgovačkim poslovima i po svojoj upornoj odanosti principima.

U istim kolima sedeli su Bošan, Albert i Šato-Reno, razgovarajući o toj iznenadnoj smrti.

— Video sam gospođu od Sen-Merana prošle godine u Marselju, — govorio je Šato-Reno — kada sam se vraćao iz Alžira. Po svome savršenom zdravlju, svome uvek svežem duhu i po svojoj čudnoj aktivnosti, ta je žena mogla živeti sto godina. Koliko je godina imala?

— Šezdeset i šest, — odgovori Albert — bar prema onome što mi je Franc govorio. Ali nisu nju ubile godine, nego bol koji joj je nanela markiževa smrt. Izgleda da posle njegove smrti, koja ju je strašno potresla, više nije bila pri potpuno čistom razumu.

— Ali od čega je stvarno umrla? — upita Bošan.

— Od krvnog pritiska u mozgu, kako izgleda, ili od trenutne kaplje. Nije li to ista stvar?

— Škoro ista.

— Od kaplje? — začudi se Bošan. — To je teško verovati. Video sam gospođu od Sen-Merana dva ili tri puta u životu, bila je mala, tanka i pre nervozne nego sangvinične konstrukcije. Retko će bol izazvati kaplju u tako građenom telu kakvo je bilo gospođe od Sen-Merana.

— U svakom slučaju, — reče Albert — ma koja bolest da je ubila gospođu od Sen-Merana, ili ma koji lekar, gospodin od Vilfora je, ili pre gospođica Valentina, odnosno naš prijatelj Franc, postao naslednik ogromnog imanja: osamdeset hiljada franaka rente, kako mislim.

— A to će se nasledstvo skoro udvostručiti smrću onog starog jakobinca Noartijea.

— To je jedan žilav deda — reče Bošan. — Tenacem propositi virum. — Rekao bih da se kladio sa smrću da će sahraniti sve svoje naslednike i, vere mi, uspeće u tome. To je stari član konventa iz 1723. godine, koji je 1814. govorio Napoleonu: "Vi slabite, jer je vaše carstvo mlada stabljika. koja se zamorila od vlastitog rašćenja. Oslonite je na republiku, vratimo se sa dobrim ustavom na bojno polje i ja vam obećavam pet stotina hiljada vojnika, novi Marengo i drugi Austerlic. Ideje ne umiru, sire, one pokatkad dremaju, ali se bude snažnije nego što su bile kada su zaspale."

— Izgleda, — reče Albert — da su za njega i ljudi kao i ideje; brine me samo jedna stvar, kako će se Franc od Epineja sporazumeti sa svojim starim tastom, koji se ne može lišiti gospođice Valentine. Ali, gde je Franc?

— Pa, u prvim kolima, sa gospodinom od Vilfora, koji ga već smatra članom porodice.

U svima kolima koja su bila u pratnji vodio se razgovor približno isti. Ljudi su se čudili kako su se ta dva smrtna slučaja desila tako iznenada i tako brzo jedan iza drugog, ali niko nije ni posumnjao na onu strašnu tajnu koju je, na svojoj noćnoj šetnji, gospodin od Avrinjija otkrio gospodinu od Vilfora.

Stigli su pred grobljanska vrata skoro posle jednog sata hoda. Vreme je bilo mirno ali tmurno, i prilično se slagalo s pogrebnom svečanošću koja je tu obavljena. U grupicama koje su se uputile prema porodičnoj grobnici Šato-Reno pozna Morela, koji se dovezao u lakim malim kolima. Išao je sam veoma bled i ćutljiv, malom stazom oivičenom tisama.

— Otkud vi ovde! — reče Šato-Reno uzevši mladog kapetana pod ruku. — Vi, dakle, poznajete gospodina od Vilfora? Kako to da vas nikad nisam video kod njega?

— Ja ne poznajem gospodina od Vilfora, — odgovori Morel — nego sam poznavao gospođu od Sen-Merana.

U tome trenutku pristiže Albert sa Francom.

— Ovo mesto nije baš najzgodnije za upoznavanje, — reče Albert — ali, ne mari, mi nismo praznoverni. Gospodine Morele, dozvolite da vam predstavim gospodina Franca od Epineja, divnog saputnika sa kojim sam obišao celu Italiju. Moj dragi France, ovo je gospodin Maksimilijan Morel, odličan prijatelj koga sam stekao u tvome odsustvu i čije ćeš ime čuti u razgovoru sa mnom svaki put kad budem govorio o srcu, duhu i ljubaznosti.

Morel je za trenutak bio neodlučan. Pitao se da li bi bilo licemerstvo, dostojno osude ako bi skoro prijateljski pozdravio čoveka protiv koga se potajno borio, ali je pomislio na svoju zakletvu i na tužne okolnosti u kojima su se nalazili, te se prisili da ništa ne pokaže na svome licu i, savlađujući se, pozdravi Franca.

— Gospođica od Vilfora je sigurno veoma tužna? — reče Debrej Francu.

— Oh, gospodine, — odgovori Franc — neizrecivo tužna. Jutros je bila tako iznurena, da sam je jedva poznao.

Te reči, naizgled tako obične, slomiše srce Morelovo. Taj je čovek, dakle, video Valentinu, on je čak s njom i govorio.

U tom trenutku je mladi i vatreni oficir morao sakupiti svu svoju snagu da bi odoleo želji da pogazi svoju zakletvu.

On uze Šato-Renoa pod ruku i brzo ga odvuče prema grobnici, pred koju su službenici pogrebnog preduzeća u tome času položili dva kovčega.

— Prekrasan dom, — reče Bošan, bacivši pogled na mauzolej — letnja palata, zimska palata. I vi ćete ovde boraviti, dragi moj Epineju, jer ćete i vi uskoro biti član porodice. Ja, kao filozof, želim malu seosku kućicu, letnjikovac, tamo pod drvećem, a ne tako mnogo tesanog kamena na svom jadnom telu. Kada budem umirao, reći ću ljudima koji me budu okružavali ono što je Volter napisao Pifonu: Eo rus, i sve će biti gotovo… Ali, samo hrabro, France, vaša žena je naslednica.

— Zaista, Bošane, — reče Franc — vi ste nepodnošljivi. U politici ste naučili da se smejete svemu, a kao poslovan čovek imate običaj da ne verujete ni u šta. Ali ipak, Bošane, kad imate čast da se nađete sa običnim ljudima i sreću da za trenutak ostavite politiku, nastojte da ponesete sa sobom svoje srce, koje ostavljate u komisiji za šećernu trsku u Parlamentu ili u Domu perova.

— Eh, bože moj, — reče Bošan — šta je život? Kratko zadržavanje u predsoblju smrti.

— Počinjem da mrzim Bošana — reče Albert.

I povuče se sa Francom četiri koraka unazad, ostavljajući Bošanu da svoju filozofsku raspravu produži sa Debrejom.

Grobnica porodice Vilfor bila je sagrađena od belog kamena u obliku četvorougaonika, visokog oko dvadeset stopa. Jedna unutrašnja pregrada delila je grobnicu na dva odeljenja, i to za porodicu Sen-Meran i porodicu Vilfor. Svako odeljenje je imalo svoja ulazna vrata.

Tu se nisu videle, kao kod drugih grobnica, one odvratne fioke, smeštene jedne iznad drugih, sa natpisima nalik na cedulje, u koje su zatvoreni mrtvi uz štedljivo korišćenje prostora. Sa vrata od bronze videlo se tu, na prvi pogled, jedno ozbiljno i mračno predsoblje, zidom odvojeno od prave grobnice.

U sredini toga zida nalazila su se dvoja vrata, o kojima smo maločas govorili i koja su vodila grobovima umrlih Vilfora i Sen-Merana.

Tu je čovek mogao slobodno dati oduške svome bolu, a da mu veseli šetači, koji svoje posete groblju Per-Lašez pretvaraju u izlete ili u ljubavne sastanke, ne smetaju svojom pesmom, svojim uzvicima ili svojom trkom, u njegovom nemom razmišljanju ili u molitvi natopljenoj suzama.

Oba kovčega su uneli u desno odeljenje grobnice, odeljenje porodice od Sen-Merana. Kovčege su postavili na nogare, koji su već od ranije bili pripremljeni i koji su čekali da im se predaju na čuvanje ti zemni ostaci. U grobnicu su ušli samo Vilfor, Franc i nekoliko bliskih srodnika.

Kako je crkveni obred bio obavljen pred vratima i kako niko nije nameravao da održi govor, prisutni se odmah raziđoše. Šato-Reno, Albert i Morel odoše na jednu stranu, a Debrej i Bošan na drugu.

Franc zastade sa gospodinom od Vilfora na vratima groblja. Morel se posluži prvim izgovorom koji mu je pao na pamet da bi i on zastao. Video je kako su se Franc i gospodin od Vilfora odvezli sa groblja u istim kolima i on u tome vide rđav predznak. Zatim se vrati u Pariz; mada je bio u kolima sa Šato-Renoom i Albertom, nije čuo nijedne reči od onog što su razgovarali ova dva mladića.

Njegovo je uznemirenje zaista bilo sasvim opravdano. U trenutku kada je Franc nameravao da se pozdravi sa gospodinom od Vilfora, Vilfor mu je rekad:

— Gospodine barone, kada ću vas opet videti?

— Kad god želite, gospodine — odgovorio je Franc.

— Što je moguće pre.

— Stojim vam na raspoloženju, gospodine. Ako želite, možemo se vratiti zajedno?

— Ako vam to nije nezgodno.

— Nimalo.

Vilfor i Franc se vratiše u ulicu Sen-Onore.

Državni tužilac, ne svraćajući ni kod koga, ne javivši se ni svojoj ženi ni svojoj kćeri, uvede mladića u svoj kabinet i ponudi mu stolicu.

— Gospodine od Epineja, — reče mu on — moram vas podsetiti, a trenutak za to nije tako rđavo izabran kao što bi se moglo poverovati na prvi pogled, jer je poslušnost prema mrtvima prvi izraz poštovanja koji se kao venac može položiti na kovčeg, moram vas, dakle, podsetiti na želju koju je gospođa od Sen-Merana izrazila prekjuče na svojoj samrtnoj postelji, a to je da se Valentinino venčanje ne odlaže. Vi znate da su poslovi pokojnice u savršenom redu, da njen testament obezbeđuje Valentini celo imanje Sen-Merana. Beležnik mi je pokazao juče dokumente koji omogućuju da se definitivno sastavi bračni ugovor. Možete videti beležnika i pozvati ga u moje ime da vas upozna sa tim dokumentima. Beležnik je gospodin Dešan, na trgu Bovo.

— Gospodine, — odgovori Epinej — možda ovo nije trenutak podesan za gospođicu Valentinu, obuzetu tako dubokim bolom, da misli na udaju; zaista, ja bih se bojao…

— Valentina — prekide ga gosppdin od Vilfora — neće želeti ništa drugo nego da ispuni poslednju volju svoje babe. Prema tome, neće biti smetnje sa te strane, ja za to odgovaram.

— U tom slučaju, gospodine, — odgovori Franc — kako je neće biti ni sa moje strane, možete činiti po svom nahođenju; ja sam dao reč i ja ću je ne samo sa zadovoljstvom izvršiti nego ću biti srećan da je izvršim.

— Onda, — reče Vilfor, — ništa nas više ne sprečava. Trebalo je da ugovor bude potpisan pre tri dana; naći ćemo ga pripremljenog; može se potpisati još danas.

— A žalost? — reče Franc oklevajući.

— Budite mirni, gospodine, — prihvati Vilfor — u mojoj se kući neće zanemariti društveni obzir. Gospođica od Vilfora će moći da se povuče na tri meseca, koliko je potrebno, na njeno dobro Sen-Meran. Ja kažem njeno dobro, jer je to njena sopstvenost. Tamo će kroz osam dana, ako ste sporazumni, bez galame, bez sjaja, bez raskoši, biti obavljeno građansko venčanje. Bila je to želja gospođe od Sen-Merana da se njena unuka venča na tome imanju. Pošto se venčanje obavi, vi se, gospodine, možete vratiti u Pariz, dok će vaša žena ostati na imanju, gde će provesti vreme žalosti sa svojom maćehom.

— Kako vam je po volji, gospodine, — reče Franc.

— Onda, — prihvati gospodin od Vilfora — izvolite pričekati jedno pola sata. Valentina će sići u salon. Poslaću da potraže gospodina Dešana. Odmah ćemo pročitati i potpisati ugovor i gospođa od Vilfora će još večeras odvesti Valentinu na njeno imanje, kuda ćemo, kroz osam dana, otputovati i mi.

— Gospodine, — reče Franc — ja bih vas molio samo jednu stvar.

— Koju?

— Želeo bih da Albert od Morserfa i Raul od Šato-Renoa prisustvujii potpisivanju ugovora. Vi znate da su oni moji svedoci.

— Pola sata je dovoljno da ih izvestite: hoćete li da ih potražite sami, ili ćete poslati po njih?

— Više volim da odem sam, gospodine.

— Ja ću vaš, dakle, čekati kroz pola časa, barone, i kroz pola časa Valentina će biti spremna.

Franc pozdravi gospodina od Vilfora i izađe.

Čim se za mladićem zatvorila kućna kapija, Vilfor obavesti Valentinu da je potrebno da kroz pola sata siđe u salon, jer se očekuje beležnik i svedoci gospodina od Epineja.

Ta neočekivana novost izazva veliko uzbuđenje u kući. Gospođa od Vilfora nije mogla da veruje u to, a Valentina je bila poražena kao udarom groma.

Gledala je na sve strane oko sebe kao da traži ko bi joj mogao pomoći. Htela je da siđe kod svog dede, ali je na stepenicama srela gospodina od Vilfora, koji je uze za ruku i odvede u salon.

U predsoblju je susrela Baroa i pogledala je starog slugu očima punim očajanja.

Jedan trenutak posle Valentine ušla je u salon gospođa od Vilfora sa malim Eduardom. Videlo se da mlada žena učestvuje u porodičnom bolu: bila je bleda i izgledala je strahovito umorno.

Sela je i uzela Eduarda na krilo, pritiskujući na svoje grudi s vremena na vreme skoro grčevitim pokretima to dete u kome je, kako se činilo, bio sav njen život.

Uskoro se začuše dvoja kola koja su ulazila u dvorište.

U jednima je bio beležnik, u drugima Franc sa svojim prijateljima.

Trenutak docnije svi su bili okupljeni u salonu.

Valentina je bila tako bleda da su joj se na slepoočnicama, oko očiju i duž obraza videle plave vene.

Franc se nije mogao osloboditi nekog živog uzbuđenja.

Šato-Reno i Albert gledali su se u čudu: činilo im se da ni ceremonija koja se malo pre toga završila nije bila tužnija od one koja je tu imala da otpočne.

Gospođa od Vilfora je sedela u senci iza jedne zavese od somota, i kako je bila stalno nagnuta nad svojim sinom, teško je bilo sa njenog lica pročitati šta se dešava u njenom srcu.

Gospodin od Vilfora je kao i uvek bio hladnokrvan.

Pošto je na način uobičajen pravnicima poređao dokumenta po stolu, on zauze mesto u svojoj fotelji i podiže svoje naočari, beležnik se okrenu prema Francu:

— Vi ste gospodin Franc od Kenela, baron od Epineja? — upita on, iako je to vrlo dobro znao.

— Da, gospodine — odgovori Franc.

Beležnik se pokloni.

— Moram vas obavestiti, gospodine, — reče on — u ime gospodina od Vilfora da je vaše nameravano venčanje sa gospođicom od Vilfora izmenilo stav gospodina Noartijea prema njegovoj unuci i da on potpuno otuđuje imanje koje bi joj inače ostavio. Želim odmah da dodam — produži beležnik — da se testament neće održati u slučaju pobijanja, s obzirom da je testator otuđio sve, mada je imao pravo da otuđi samo jedan deo svoga imanja, te će prema tome, biti proglašen za nevažeći i nepostojeći.

— Da, — reče Vilfor — samo ja unapred upozoravam gospodina od Epineja da testament moga oca neće biti pobijan dok sam ja živ, jer mi moj položaj zabranjuje čak i senku nekog skandala.

— Gospodine, — reče Franc — žao mi je što je pred gospođicom Valentinom pokrenuto jedno takvo pitanje. Ja se nisam nikad interesovao za visinu njenog bogatstva, koje će, ma kako bilo smanjeno, još uvek biti veće od moga. Ono za šta se moja porodica interesovala u uspostavljanju srodničkih veza sa gospodinom od Vilfora, to je ugled, a ono što mene interesuje, to je sreća.

Valentina učini jedan skoro neprimetan znak zahvaljivanja, dok su joj dve neme suze polako tekle niz obraze.

— Uostalom, gospodine, — reče Vilfor, obraćajući se svom budućem zetu — izuzimajući taj gubitak jednog dela vaših nada, ne bi trebalo da vas ovaj neočekivani testament ma u čemu lično vređa. On se objašnjava slabošću gospodina Noartijea. Ono što se mome ocu ne sviđa nije ni u kom slučaju to što se gospođica od Vilfora udaje za vas, nego što se gospođica Valentina udaje uopšte. Njena bračna veza sa bilo kim drugim nanela bi mu isti bol. Starci su sebični, gospodine. Gospođica od Vilfora je gospodinu Noartijeu odano pravila društvo, kakvo mu više ne može praviti gospođa baronica od Epineja. Nesrećno stanje u kome se moj otac nalazi takvo je da mu se retko govori o ozbiljnim stvarima koje, usled slabosti svoga duha, ne bi mogao ni razumeti, i ja sam potpuno ubeđen da je gospodin Noartije, mada zna da se njegova unuka udaje, ipak zaboravio u ovome času čak i ime onoga koji će uskoro postati njegov unuk.

Tek što je gospodin od Vilfora završio ove reči, na koje je Franc odgovorio poklonom, otvoriše se vrata od salona i na njima se pojavi Baroa.

— Gospodo, — reče on glasom i suviše odlučnim za jednog slugu koji govori sa svojim gospodarima u tako svečanoj prilici — gospodo, gospodin Noartije od Vilfora želi da odmah govori sa gospodinom Francom od Kenela, baronom od Epineja.

I on je, kao i beležnik, da ne bi bilo nikakve sumnje u pogledu ličnosti o kojoj je reč, davao vereniku sve njegove titule.

Vilfor uzdrhta, gospođa od Vilfora pusti da joj sin siđe sa kolena, Valentina se diže bleda i nema kao kip.

Albert i Šato-Reno zgledaše se ponovo, još začuđeniji nego prvi put.

Beležnik pogleda Vilfora.

— To je nemoguće, — reče državni tužilac. — Uostalom, gospodin od Epineja ne može napustiti salon u ovom trenutku.

— Baš u ovom trenutku — prihvati Baroa sa istom odlučnošću — gospodin Noartije, moj gospodar, želi da govori o važnim stvarima sa gospodinom Francom od Epineja.

— A zar može da govori dragi deda Noartije? — upita Eduard sa svojom uobičajenom drskošću.

Ali ovaj ispad ne nasmeja ni gospođu od Vilfora, jer su svi bili isuviše obuzeti drugim mislima u tome suviše svečanom trenutku.

— Recite gospodinu Noartijeu, — reče Vilfor — da je nemoguće ono što on traži.

— Onda gospodin Noartije obaveštava gospodu — primeti Baroa — da će narediti da ga donesu u salon.

Zaprepašćenje je bilo na vrhuncu.

Neka vrsta osmeha ocrta se na licu gospođe od Vilfora. Valentina, kao i nehotice, podiže oči prema tavanici da bi zahvalila bogu.

— Valentina, — reče gospodin od Vilfora — idite, molim vas, da saznate kakva je to nova ćud vašeg dede.

Valentina pređe živo nekoliko koraka prema izlazu, ali se gospodin od Vilfora predomisli.

— Čekajte, — reče on — poći ću s vama.

— Izvinite, gospodine, — reče Franc sa svoje strane — čini mi se, s obzirom da gospodin Noartije traži mene, da sam pre svih ja pozvan da se odazovem njegovoj želji. Uostalom, ja ću biti srećan da mu izrazim svoje poštovanje, pošto još nisam imao prilike da zamolim za tu čast.

— Oh, bože moj! — uzviknu Vilfor sa primetnim uznemirenjem. — Nemojte se truditi!

— Izvinite, gospodine, — reče Franc glasom čoveka koji je već doneo odluku — ali ja ne želim nikako da propustim ovu priliku da bih dokazao gospodinu Noartijeu koliko greši što prema meni ima rđava osećanja, koja ću ja pobediti svojom dubokom odanošću, makar kakva ta osećanja bila.

I ne dopuštajući da ga Vilfor duže zadržava, Franc se diže i pođe za Valentinom, koja je već silaziia niz stepenice sa radošću brodolomnika koji se uhvatio rukom za stenu.

Gospodin od Vilfora pođe za njima.

Šato-Reno i Morserf zgledaše se i po treći put, još začuđeniji nego pre.

18. ZAPISNIK

Noartije je čekao, obučen u crno odelo i namešten u svojoj fotelji.

Kada su tri osobe koje je očekivao ušle, on pogleda vrata i njegov sluga ih odmah zatvori.

— Pazite, — reče tiho Vilfor Valentini, koja nije mogla da sakrije svoju radost — ako gospodin Noartije bude hteo da vam saopšti stvari koje bi kvarile vašu udaju, ja vam zabranjujem da shvatite šta hoće da kaže.

Valentina pocrveni, ali ne odgovori ništa.

Vilfor priđe Noartijeu.

— Evo gospodina Franca od Epineja — reče mu on. — Vi ste ga tražili, gospodine i on se odazvao vašoj želji. Mi, bez sumnje, odavno želimo ovaj susret i meni je veoma milo što će vam taj susret dokazati koliko je vaše protivljenje Valentininoj udaji bilo neosnovano;

Noartije odgovori pogledom od koga Vilfor oseti jezu u žilama.

Zatim dade Valentini znak okom da se približi.

Posle nekoliko trenutaka, zahvaljujući načinu kojim se obično služila u razgovoru sa svojim dedom, ona nađe reč ključ.

Tada obrati pažnju na paralitičarev pogled, koji je bio upravljen na fioku jednog malog stola nameštenog između dva prozora.

Ona otvori fioku i stvarno nađe ključ.

Kada je uzela taj ključ i pošto joj starac dade znak da je baš taj ključ tražio, paralitičareve oči se okrenuše prema jednom starom pisaćem stolu, već davno zaboravljenom, u kome su se nalazile, kako su svi mislili, samo nepotrebne hartije.

— Treba li da otvorim pisaći sto? — upita Valentina.

— Da — učini starac.

— Treba li da otvorim fioke?

— Da.

— Ove sa strane?

— Ne.

— Ovu u sredini?

— Da.

Valentina otvori fioku i izvuče svežanj hartije.

— Da li želite ovo, dragi deda? — reče ona.

— Ne.

Ona je izvlačila hartije jedne za drugima dok fioka nije ostala potpuno prazna.

Oči Noartijeove bile su upravljene na rečnik.

— Da, dragi deda, razumem vas — reče mlada devojka.

I ona izgovori redom skoro sva slova iz azbuke. Na slovu t Noartije je zaustavi.

Ona otvori rečnik i poče da traži po njemu dok ne dođe do reči tajna.

— Ah, tu ima neka tajna pregrada? — reče Valentina.

— Da — učini Noartije.

— A ko zna za nju?

Noartije pogleda vrata na koja je izašao sluga.

— Baroa? — reče ona.

— Da — učini Noartije.

— Treba li da ga zovem?

— Da.

Valentina ode do vrata i pozva Baroa.

Za to vreme znoj je tekao niz čelo Vilforovo, dok je Franc stajao zaprepašćen od čuda. Stari sluga se pojavi.

— Baroa, — reče Valentina — moj deda mi je naredio da uzmem ključ iz one fioke, da otvorim pisaći sto i da izvučem ovu fioku. Međutim u toj fioci ima neka tajna pregrada; izgleda da je vi znate, otvorite je.

Baroa pogleda starca.

— Poslušajte — naredi Noartijeovo oko.

Baroa posluša: na fioci se otvori duplo dno i pokaza se svežanj hartije uvezan crnom vrpcom.

— Da li želite ovo, gospodine? — upita Baroa.

— Da — učini Noartije.

— Kome treba da dam ove hartije? Gospodinu od Vilfora?

— Ne.

— Gospođici Valentini?

— Ne.

— Gospodinu Francu od Epineja?

— Da.

Franc, začuđen, učini jedan korak napred.

— Meni, gospodine? — reče on.

— Da.

Franc uze hartiju iz ruku Baroa i, bacivši pogled na omot, pročita:

Da se preda, posle moje smrti, mome prijatelju generalu Diranu, koji će, na samrti, ostaviti ovaj paket u nasleđe svome sinut sa naređenjem da ga čuva kao hartiju od veoma velikog značaja.

— Pa dobro, gospodine, — upita Franc — šta želite da uradim sa ovim hartijama?

— Da ih sačuvate, sigurno, tako zatvorene u koverti — reče državni tužilac.

— Ne, ne — odgovori živo Noartije.

— Možda želite da ih gospodin pročita? — upita Valentina.

— Da — odgovori starac.

— Vi ste shvatili, gospodine barone, moj ded vas moli da pročitate te hartije — reče Valentina.

— Onda, sedimo, — reče Vilfor razdraženo — jer će to prilično potrajati.

— Sedite — dade starac znak okom.

Vilfor sede, ali Valentina osta na nogama pored svoga dede, naslonivši se na njegovu fotelju, dok je Franc stajao pred njim držeći tajanstvene hartije u ruci.

— Čitajte — govorile su starčeve oči.

Franc otvori omot, a u sobi zavlada duboka tišina. U toj tišini Franc je pročitao:

Izvod iz zapisnika sednice kluba bonapartista, održane 5, februara 1815. godine, u ulici Sen-Žak.

Franc se zaustavi.

— Petog februara hiljadu osam stotina i petnaeste! Pa to je dan kada je moj otac ubijen!

Valentina i Vilfor ne izustiše ni reči. Samo je starčevo oko jasno govorilo: produžite.

— Ali, — reče ponovo Franc — moj otac je poginuo pošto je izašao baš iz toga kluba.

Noartijeov pogled je i dalje govorio: čitajte.

Franc produži:

"Dole potpisani Luj-Žak Boreper, artiljerijski pukovnik, Etijen Dišampi, brigadni general, i Klod Lešarpal, načelnik odeljenja za vode i šume.

Izjavljuju da je 4. februara 1815. godine stiglo jedno pismo sa ostrva Elbe, koje je članovima kluba bonapartista preporučivalo da sa naklonošću i poverenjem prime generala Flavijena od Kenela, koji je morao biti potpuno odan Napoleonovoj dinastiji, pošto je služio cara od 1804. do 1815. godine, bez obzira na titulu barona, koju mu je Luj XVIII dodelio u vezi sa njegovom zemljom u Epineju.

Na osnovu toga upućeno je pisamce generalu od Kenela, koji je zamoljen da prisustvuje sutradan sednici, to jest 5. februara. U tome pismu nije bila naznačena ni ulica ni broj kuće u kojoj se sednica imala održati. Pismo nije bilo potpisano, ali je u njemu general obavešten da će neko doći po njega u devet časova uveče, ako bude čekao spreman.

Sednica je držana od devet časova uveče do pola noći.

U devet časova pojavio se kod generala predsednik kluba. General je bio spreman. Predsednik mu je rekao da je jedan od uslova za njegovo uvođenje u klub to da nikad ne sazna mesto sastanka, da dopusti da mu se oči vežu i da se zakune da ni u kom slučaju neće pokušavati da digne zavoj sa očiju.

General od Kenela je primio taj uslov i dao časnu reč da neće pokušavati da vidi kuda ga vode.

General je bio pripremio svoja kola, ali mu je predsednik rekao da je nemoguće da se posluži njima, jer ne bi ništa vredelo što bi se gospodaru vezale oči ako bi kočijaš imao oči otvorene i video ulice kojima će se prolaziti.

— Pa šta onda da se radi? — upitao je general.

— Ja imam svoja kola — rekao je predsednik.

— Znači da ste tako sigurni u svog kočijaša da mu poveravate tajnu koju ne smete, smatrajući za neoprezno, da poverite mome?

— Naš kočijaš je član kluba — rekao je predsednik. — Nas će voziti jedan državni savetnik.

— U tome slučaju izlažemo se drugoj opasnosti, — rekao je general smejući se — a to je da se prevrnemo.

Mi beležimo tu šalu kao dokaz da general nije bio ni na koji način prisiljen da prisustvuje sednici i da je na nju došao potpuno po svojoj volji.

Pošto su se popeli u kola, predsednik je podsetio generala na obećanje koje je dao da će dopustiti da mu se vežu oči.

General se nije nimalo protivio toj formalnosti. Oči su mu vezane svilenom maramom koja je za tu svrhu bila pripremljena u kolima.

Za vreme puta predsedniku se učinilo da je primetio kako general pokušava da gleda ispod marame. On ga podseti na njegovu zakletvu.

— Ah, tačno — rekao je general.

Kola su se zaustavila pred jednom alejom u ulici Sen-Žak. General je sišao s kola, naslanjajući se na ruku predsednika, čije mu zvanje nije bilo poznato i koga je smatrao za običnog člana kluba. Prošli su alejom, popeli se na jedan sprat i ušli u sobu u kojoj je držano savetovanje.

Sednica je bila otpočela. Članovi kluba, obavešteni o tome ko će biti predstavljen te večeri, bili su prisutni u velikom broju. Pošto je stigao na sredinu sale, general je bio pozvan da skine maramu sa očiju. On se tome pozivu odmah odazvao i izgledao je veoma začuđen kada je video tako veliki broj poznatih lica u jednom udruženju čije postojanje dotada nije ni naslućivao.

Upitan o osećanjima, on se ograničio na odgovor da ih je pismo sa ostrva Elbe o njima dovoljno upoznalo… "

Franc se zaustavi.

— Moj otac je bio rojalist, — reče on — nije bilo potrebno da se ispituje o njegovim osećanjima, ona su bila poznata.

— A odatle je i poticala moja veza sa vašim ocem, dragi moj gospodine France — reče Vilfor. — Ljudi lako uspostavljaju veze kada dele ista mišljenja.

— Čitajte — govorilo je i dalje starčevo oko. Franc produži:

"Predsednik je tada uzeo reč, da bi naveo generala da se izričito izjasni, ali je gospodin od Kenela odgovorio da on pre svega želi da zna šta se traži od njega.

Tada je general upoznat sa onim pismom sa ostrva Elbe, koje ga je preporučivalo klubu kao čoveka sa čijom se saradnjom moglo računati. Ceo jedan stav toga pisma izlagao je verovatni carev povratak sa ostrva Elbe i obećavao je novo pismo, sa više podrobnosti, čim stigne Faraon, lađa koja pripada brodovlasniku Morelu iz, Marselja, čiji je kapetan bio potpuno odan caru.

General, za koga se verovalo da se sa njim može računati kao sa bratom, pokazao je, za vreme čitanja toga pisma, znake nezadovoljstva i očevidno suprotnog stava.

Kada je čitanje završeno, on je namrgođeno ćutao.

— Pa dobro, — upitao je predsednik — šta velite vi na ovo pismo, gospodine generale?

— Velim da je prošlo isuviše malo vremena — odgovorio je on — otkada je položena zakletva kralju Luju XVIII da bi već bila pogažena u korist bivšega cara.

Ovoga puta je odgovor bio i suviše jasan da bi se moglo prevariti u njegovim osećanjima.

— Generale, — rekao je predsednik — za nas nema kralja Luja XVIII, kao što nema ni bivšeg cara. Postoji samo njegovo veličanstvo car i kralj, udaljen pre deset meseci iz Francuske, njegove države, putem sile i izdaje.

— Izvinite, gospodo, — rekao je general — moguće je da za vas ne postoji kralj Luj XVIII, ali postoji za mene, s obzirom da me je on učinio baronom i brigadnim generalom i ja nikad neću zaboraviti da te dve titule dugujem njegovom srećnom povratku u Francusku.

— Gospodine, — rekao je predsednik veoma ozbiljnim glasom i ustao je pri tome na noge — pazite šta govorite. Vaše reči nam jasno pokazuju da su se na Elbi prevarili u vama i da su prevarili i nas. Pismo koje ste čuli saopšteno vam je na osnovu poverenja koje se imalo u vas, te, prema tome, na osnovu jednog osećanja koje vam čini čast. Sada vidimo da smo se prevarili: jedna titula i jedan čin vezali su vas za novu vladu, koju mi želimo da oborimo. Mi vas nećemo prisiljavati da nam pružite svoju saradnju. Mi ne primamo u svoje članstvo nikoga protiv njegove volje i savesti. Ali mi ćemo vas prisiliti da postupite kao otmen čovek čak i u slučaju da za to niste nimalo raspoloženi.

— Prema vama biti otmen čovek znači znati za vašu zaveru i ne otkriti je! Za mene to znači biti vaš saučesnik. Vidite da sam još iskreniji nego što ste vi… "

— Ah! Oče moj, — reče Franc, prekinuvši čitanje — sada razumem zašto su te ubili.

Valentina se nije mogla uzdržati da ne baci jedan pogled na Franca: mladić je bio zaista lep u svom sinovljem zanosu.

Vilfor se šetao gore-dole iza njegovih leđa.

Noartije je pratio očima izraz svakog od njih, ostajući jednako dostojanstven i ozbiljan.

Franc produži da čita rukopis:

"— Gospodine, — rekao je predsednik — vi ste zamoljeni da dođete u samo srce udruženja i niko vas tu nije silom doterao. Vama je predloženo da vam se zavežu oči i vi ste pristali. Kada ste pristali na taj zahtev, dva puta učinjen, vi ste odlično znali da se mi ne bavimo obezbeđenjem prestola Luju XVIII, jer u tom slučaju ne bismo uložili tolike brige da se sakrijemo od policije. Bilo bi isuviše jednostavno, vi to shvatate, staviti masku pomoću koje se otkrije nečija tajna, pa onda samo skinuti tu masku da bi bili izgubljeni oni koji su se poverili vama. Ne, ne, vi ćete najpre otvoreno reći da li ste za slučajnog kralja koji vlada u ovom trenutku ili za njegovo veličanstvo cara.

— Ja sam rojalist, — odgovorio je general — ja sam položio zakletvu Luju XVIII i ja ću svoju zakletvu održati.

Te je reči propratio opšti žagor i moglo se videti iz očiju velikog broja članova kluba da su bili za primenu takvog postupka prema gospodinu od Epineja koji bi ga naterao da se pokaje za svoje nerazborite reči.

Predsednik se ponovo digao i utišao prisutne.

— Gospodine, — rekao mu je on — vi ste čovek isuviše ozbiljan, isuviše razložan da ne biste shvatili posledice položaja u kome smo se našli; sama vaša iskrenost diktira nam zahteve koje moramo da vam uputimo; vi ćete se zakleti čašću da nećete odati ništa od onog što ste ovde čuli.

General je prineo ruku svome maču i povikao:

— Ako govorite o časti, počnite s tim da ne zanemarujete njene zakone i da ne naturate ništa silom.

— A vi, gospodine, — produžio je predsednik mirno sa pribranošću koja je bila, možda strašnija od generalove srdžbe — ne dirajte svoj mač, to je savet koji vam ja dajem.

General je bacio oko sebe nekoliko pogleda koji su pokazivali da ga je uznemirenost već obuzimala. Međutim, on se još nije bio pokolebao, nego je, naprotiv, skupivši svu svoju snagu rekao:

— Neću se zakleti.

— U tom slučaju, gospodine, vi ćete umreti — odgovorio je mirno predsednik.

Gospodin od Epineja je prebledeo. Osvrnuo se ponovo oko sebe: mnogi članovi kluba su šaputali i tražili oružje ispod kaputa.

— Generale, — rekao je predsednik — budite mirni. Vi ste među časnim ljudima koji će isprobati sve načine da vas ubede pre nego što bi protiv vas upotrebili krajnje sredstvo. Ali, kao što ste i sami rekli, vi ste takođe i među zaverenicima, vi imate našu tajnu, treba da nam je vratite.

Značajno ćutanje nastalo je iza tih reči.

Pošto general nije ništa odgovorio, predsednik se obratio vratarima:

— Zatvorite vrata — rekao je.

Ista grobna tišina vladala je u sobi.

Tada je general istupio napred i, savlađujući se uz ogromni napor rekao:

— Ja imam sina i moram misliti na njega kada se nalazim među ubicama.

— Generale, — rekao je predsednik skupštine — jedan čovek, kada je sam, ima uvek prava da vređa pedesetoricu, to je povlastica njegove nemoći. Samo, on greši ako to pravo koristi. Poslušajte me, generale, zakunite se i ne vređajte nas.

General, koji je još jednom bio pogođen tom nadmoćnošću predsednika kluba, kolebao se jedan trenutak, ali je konačno pošao napred do predsednikovog stola.

— Kakva je zakletva? — upitao je on.

— Evo je:

Kunem se čašću da neću nikada odati nikom na svetu ono što sam video i čuo petog februara hiljadu osam stotina petnaeste godine između devet i deset časova uveče i izjavljujem da zaslužujem smrt ako pogazim svoju zakletvu.

Izgledalo je da je generala obuzelo neko nervozno drhtanje, koje ga je sprečavalo nekoliko sekundi da odgovori. Konačno, savlađujući očevidnu odvratnost, izgovorio je traženu zakletvu, ali glasom tako tihim da se jedva čulo. Stoga je više članova zahtevalo da je ponovi glasom jačim i razgovetnijim, što je i učinio.

— A sada želim da se povučem — rekao je general. — Da li sam, najzad, slobodan?

Predsednik se digao, odredio tri člana koja će ga pratiti i popeo se u kola sa generalom, pošto mu je vezao oči. Među ta tri člana nalazio se i onaj koji ih je odvezao.

Ostali članovi kluba razišli su se u tišini.

— Kuda želite da vas odvezemo? — upitao je predsednik.

— Kuda god hoćete, samo da budem oslobođen vašeg prisustva — odgovorio je gospodin od Epineja.

— Gospodine, — primetio je tada predsednik — pazite, vi niste više u skupštini, sada imate posla sa ljudima pojedincima, ne vređajte ih ako ne želite da za uvredu odgovarate.

Ali, umesto da shvati taj jezik, gospodin od Epineja je odgovorio:

— Vi ste podjednako hrabri u svojim kolima kao i u svom klubu, i to stoga, gospodine, što su četiri čoveka uvek jača od jednog samog.

Predsednik je na to zaustavio kola. Bili su tačno kod prelaza na kej Orm, gde se nalaze stepenice koje vode na reku.

— Zašto ste zaustavili ovde? — upitao je gospodin od Epineja.

— Zato, gospodine, — rekao je predsednik — što ste uvredili jednog čoveka i što taj čovek neće učiniti više ni koraka, a da vam časno ne zatraži zadovoljenje.

— Još jedan način da se mučki ubije — rekao je general slegnuvši ramenima.

— Bez raspravljanja, gospodine, — odgovorio je predsednik — ako ne želite da gledam u vama jednog od onih ljudi koje ste maločas spomenuli, to jest kukavicu koji se zaklanja iza svoje nemoći. Vi ste sami i odgovoriće vam jedan čovek sam. Vi imate mač o bedru i ja ga imam u ovom štapu. Vi nemate svedoka, jedan od ove gospode biće vaš svedok. A sada, ako vam je po volji, možete skinuti zavoj.

General je u istom trenutku strgao maramu koja mu je bila na očima.

— Konačno ću znati — rekao je on — s kim imam posla.

Otvorili su kočiju i četiri čoveka su sišla… "

Franc prekide čitanje još jedanput. On obrisa hladan znoj koji mu je tekao niz čelo. Bilo je strašno videti sina, bledog i uzdrhtalog, kako glasno čita pojedinosti, dotada nepoznate, o smrti svoga oca.

Valentina je držala ruke sklopljene kao da se moli.

Noartije je gledao Vilfora sa skoro veličanstvenim izrazom prezira i ponosa.

Franc produži:

"To je bilo, kao što smo rekli, 5. februara. Od pre tri dana vladao je mraz i temperatura je iznosila oko pet do šest stepeni ispod nule. Stepenice su bile pokrivene ledom. General je bio pun i krupan čovek i predsednik mu je ponudio da niz stepenice siđe pored ograde.

Dvojica svedoka su išla za njima. Noć je bila mračna, tlo između stepenica i reke bilo je vlažno od snega i inja. Videla se voda, crna, duboka, kako pronosi poneku santu leda.

Jedan od svedoka otišao je da potraži fenjer na nekom šlepu sa ugljem i pri svetlosti toga fenjera pregledano je oružje.

Predsednikov mač, koji je nosio, kao što je rekao, u svome štapu, bio je kraći od mača njegovog protivnika i nije imao branik.

General od Epineja je predložio da se mač bira na sreću, ali je predsednik odgovorio da je on izazvao i da je, prema tome, računao s tim da će se svaki služiti svojim oružjem.

Svedoci su pokušali da ga nagovore, ali ih je predsednik ućutkao.

Fenjer je stavljen na zemlju. Protivnici su zauzeli svoja mesta i borba je otpočela.

Na svetlosti fenjera mačevi su sevali kao munje. Ljudi su se, međutim, jedva primećivali, jer je bila gusta pomrčina.

Gospodin general je važio kao jedan od najboljih mačevalaca u vojsci, ali je već kod prvih udaraca, bio tako pritešnjen da je ustuknuo a ustuknuvši i pao.

Svedoci su poverovali da je ubijen, ali mu je njegov protivnik, koji je znao da ga nije ni dirnuo, ponudio ruku da bi mu pomogao da se pridigne. Ta je okolnost razljutila generala još više umesto da ga smiri, i general je navalio na svoga protivnika.

Ali njegov protivnik nije ustuknuo ni za stopu, nego ga je dočekao na mač. General je tri puta izmicao, pošto je bio i suviše zaokupljen udarcima, i ponovo je navaljivao.

Pri trećem napadu ponovo je pao.

Prisutni su mislili da se okliznuo kao i prvi put. Međutim, videći da se ne diže, svedoci su mu se približili i pokušali da ga dignu na noge, ali je jedan od njih, koji ga je uzeo oko grudi, osetio pod rukom toplu vlagu. To je bila krv.

General, koji se bio skoro onesvestio, vratio se svesti.

— Ah, — rekao je on — podmetnuli su mi nekog ubicu, nekog učitelja mačevanja.

Predsednik je, ne odgovorivši ništa, prišao jednome od dvojice svedoka koji je držao fenjer i pokazao je, zavrnuvši rukav, ruku probodenu sa dva udarca mačem, a zatim je rastvorio kaput i pokazao treću ranu na slabini.

Međutim, on nije ni uzdahnuo.

General od Epineja je pao u agoniju i izdahnuo posle pet minuta… "

Ove poslednje reči Franc pročita glasom tako prigušenim, da su se jedva čule. A onda zastade i pređe rukom preko očiju, kao da je hteo da skine sa njih neki oblak.

Ali, posle jednog trenutka ćutanja, on produži:

"Predsednik se popeo uz stepenice, pošto je uvukao mač u svoj štap. Krvav trag je obeležio njegov put na snegu. Još nije bio na vrhu stepenica, kada začu potmuli pljusak vode: to su svedoci bacili u reku generalovo telo, pošto su konstatovali smrt.

General je, dakle, pao u časnom dvoboju a ne iz zasede, kao što bi se moglo reći.

Svedočeći izloženo, potpisali smo ovaj zapisnik da bismo ustanovili istinitost činjenica, bojeći se da ne dođe trenutak u kome bi neko od učesnika mogao biti optužen za ubistvo sa predumišljajem ili za ogrešenje o zakone časti.

Potpisali: Boregar, Dišampi i Lešarpas."

Kada je to čitanje, tako strašno za jednog sina, bilo završeno, kada je Valentina, bleda od uzbuđenja, obrisala suze, kada je Vilfor, uplašen i poguren u jednom uglu pokušao da otkloni buru preklinjući pogledima koje je upućivao neumoljivom starcu, Franc se obrati Noartijeu:

— Gospodine, — rekao je — pošto vam je poznat ovaj strašni događaj u svim njegovim pojedinostima, pošto ste ga overili časnim potpisima i, najzad, pošto se, kako izgleda, interesujete za mene, iako je način na koji se vaše interesovanje do sada ispoljilo bio bolan, ne odbijte mi jedno pozno zadovoljenje, recite mi ime predsednika kluba da bih konačno saznao ko je ubio mog jadnog oca.

Vilfor, sav izgubljen, potraži kvaku na vratima; Valentina, koja je pre svih drugih znala starčev odgovor i koja je često videla na njegovoj podlaktici trag od dva udarca mačem, ustuknu jedan korak unazad.

— Tako vam boga, gospođice, — reče Franc, obrativši se svojoj verenici — pomozite mi i vi, kako bih saznao ime toga čoveka zbog koga sam postao siroče u svojoj drugoj godini.

Valentina je ostala nepomična i nema.

— Ali, gospodine, — reče Vilfor — poslušajte me, ne produžujte ovu strašnu scenu. Imena su, uostalom, namerno sakrivena. Moj otac ne poznaje toga predsednika, a ako ga i poznaje, on ne može kazati ime, jer se lična imena ne nalaze u rečniku.

— Oh, to je velika nesreća! — povika Franc. — Jedina nada me je držala u toku celog čitanja i koja mi je dala snage da idem do kraja bilo je to da ću bar saznati ime onog ko je ubio mog oca! Gospodine, gospodine! — povika on, obrativši se Noartijeu — tako vam boga, učinite sve što možete… Potrudite se, preklinjem vas, da mi ga nekako označite, da vas nekako shvatim…

— Da — odgovori Noartije.

— O, gospođice, gospođice, — povika Franc — vaš deda je pokazao da mi može kazati ime toga čoveka… Pomozite mi… Vi ga shvatate… Ne uskraćujte mi svoju saradnju.

Noartije pogleda rečnik.

Franc ga uze, drhteći nervozno, i izgovori jedno za drugim slova iz azbuke sve do slova J.

Na tome slovu starac učini znak "da".

— J! — ponovi Franc.

Mladi čovek otvori rečnik na slovu J.

Valentina sakri glavu u ruke.

Prst mladog čoveka pade na prvu reč: Ja.

— Da — učini starac.

— Vi! — povika Franc, čije se kose digoše na glavi. — Vi, gospodine Noartije! Vi ste ubili moga oca?

— Da — odgovori Noartije, upravivši na mladog čoveka jedan veličanstveni pogled.

Franc nemoćno pade u jednu fotelju. Vilfor otvori vrata, jer mu je bilo došlo da uguši i ono malo života što je još ostajalo u strašnom srcu starčevom.

19. NAPREDOVANJE KAVALKANTIJA SINA

Za to vreme je Kavalkanti otac otputovao da ponovo preuzme službu, ali ne u vojsci njegovog veličanstva austrijskog cara, nego na ruletu u banjama Luke, gde je bio jedan od najrevnosnijih poklonika.

Ne treba ni reći da je sa najvećom brižljivošću poneo i poslednju paru od novca koji mu je bio odobren za put, kao nagrada za onaj veličanstveni način na koji je odigrao svoju ulogu oca.

Gospodin Andreja je, prilikom njegovog odlaska, nasledio sve isprave koje su potvrđivale da je on zaista imao čast da bude sin markiza Bartolomea i markize Leonore Korsinari.

On je, tako reći, bacio sidro u parisko društvo, koje tako lepo prima strance i smatra ih ne za ono što su, nego za ono što oni misle da su.

Uostalom, šta se traži od jednog mladog čoveka u Parizu? Da približno govori jezikom Pariza, da bude pristojno obučen, da lepo igra karte i da plaća u zlatu.

Po sebi se razume da se od stranca još manje traži nego od Parižanina.

Andreja je, dakle, za kojih petnaestak dana uspeo da stekne prilično lep položaj u društvu. Nazivali su ga gospodinom grofom, govorilo se da ima pedeset hiljada franaka rente, saznalo se o ogromnom bogatstvu njegovog gospodina oca, koje je, kako su govorili, bilo zakopano u kamenolomima u Saraveci.

Jedan poznavalac, pred kojim je o tim glasovima govoreno kao o činjenici, izjavio je da je video kamenolome o kojima je reč, što je dalo veoma mnogo važnosti tim tvrđenjima, koja su dotada još kružila u obliku sumnje, a koja su otada dobila karakter stvarnosti.

Tako su stajale stvari u onom krugu pariskog društva u koji smo uveli naše čitaoce kada je jedne večeri Monte Kristo došao da poseti gospodina Danglara. Gospodin Danglar je bio izašao, ali su predložili grofu da ga uvedu kod baronice, koja je bila spremna da ga primi, što on i prihvati.

Posle one večere u Oteju i događaja koji su se docnije odigrali, gospođa Danglar više nije mogla čuti da se izgovara ime Monte Krista a da je ne obuzme neko nervozno drhtanje. Ako grofa ne bi bilo tu, pošto bi njegovo ime bilo izgovoreno, taj bolni osećaj postajao je još jači. Ako bi se, naprotiv, grof pojavio, njegov otvoreni izraz, njegove sjajne oči, njegova ljubaznost, čak izvesno udvaranje gospođi Danglar brzo su rasterivali iz njene duše i poslednja osećanja straha. Baronici se činilo nemoguće da jedan čovek, naizgled tako divan, može nositi u sebi rđave namere protiv nje. Uostalom, i najpokvarenije duše mogu verovati u zlo samo ako mu nađu podlogu u bilo kakvom interesu: zlo nekorisno i bezrazložno odvratno je kao anomalija.

Kada je Monte Kristo ušao u budoar u koji smo vec jednom uveli naše čitaoce i u kome je baronica razgledala prilično brižnim očima crteže koje joj je dala njena kći, pošto ih je pregledala sa gospodinom Kavalkantijem sinom, njegovo je prisustvo proizvelo na nju uobičajeno dejstvo i baronica primi grofa smešeći se, mada je pre toga bila potresena kada je čula njegovo ime.

Grof je, međutim, jednim pogledom obuhvatio celu scenu.

Pored baronice sedela je Evgenija, skoro ispružena na jednom kanabetu, dok je Kavalkanti stajao pred njom.

Kavalkanti, obučen u crno odelo kao neki Geteov junak, u lakovanim cipelama i u belim svilenim čarapama za dan, provlačio je kroz svoje plave kose prilično belu i prilično negovanu ruku. Na ruci mu je svetlucao jedan dijamant. Uobraženi mladić, uprkos savetima Monte Krista, nije mogao odoleti svojoj želji i stavio je taj dijamant na mali prst.

Dok je tako gladio kosu, bacao je smrtonosne poglede na gospođicu Danglar, šaljući uzdahe na istu adresu.

Gospođica Danglar je bila uvek ista, to jest lepa, hladna i podrugljiva. Nije joj izmakao nijedan Andrejin pogled i nijedan njegov uzdah, ali se činilo kao da su ti pogledi i uzdasi padali na Minervin oklop, oklop za koji neki filozofi tvrde da ga i Safo ima pokatkad na svojim grudima.

Evgenija hladno pozdravi grofa i iskoristi prvi momenat kada su razgovorom bili zauzeti da se povuče u svoj salon, iz koga su uskoro dva glasa, bučna i puna smeha, pomešana sa prvim akordima klavira, pokazala Monte Kristu da gospođica Danglar više voli društvo gospođice Lujze od Armilija, svoje učiteljice pevanja nego njegovo društvo ili društvo gospodina Kavalkantija.

Grof je primetio, dok je razgovarao sa gospođom Danglar, čineći se kao da je potpuno zanet dražima toga razgovora, nežnu brigu gospodina Andreje Kavalkantija, način na koji je išao da sluša muziku sa vrata salona, ne usuđujući se da ih pređe, i način na koji je izražavao svoje divljenje.

Uskoro je stigao i bankar. Njegov prvi pogled bio je istina upućen Monte Kristu, ali drugi Andreji.

Što se tiče njegove žene, on je pozdravi na način na koji izvesni muževi pozdravljaju svoje žene, a o kome bi neženje mogle imati predstavu tek ako bi se objavio neki veoma opsežan zbornik pravila bračnog života.

— Zar vas gospođice nisu pozvale da svirate s njima? — upita Danglar Andreju.

— Na žalost, gospodine, ne — odgovori Andreja sa uzdahom još značajnijim nego pre.

Danglar se odmah uputi prema vratima između dve sobe i otvori ih.

Kroz vrata su se videle dve mlade devojke kako sede na jednoj stolici pred istim klavirom. Svirale su svaka sa po jednom rukom, na što su se, mimo svim pravilima, bile naučile i u čemu su se bile veoma uvežbale.

Gospođica od Armilija, koja je sa Evgenijom, u okviru od otvorenih vrata, izgledala kao jedna od onih prijatnih slika kakve se često slikaju u Nemačkoj, bila je prilično upadljive lepote ili pre izvanredne ljupkosti. Bila je to žena mala, tanka i plava kao vila, velike kovrdžave kose, koja joj je padala na vrat, nešto malo predugačak, kakav Peruđo daje svojim devicama, dok su joj oči bile osenčene umorom. Govorilo se da je imala slabe grudi i da će kao Antonija iz Kremonske violine umreti jednoga dana pevajući.

Monte Kristo baci u to žensko odeljenje brz i radoznao pogled. Prvi put je tada video gospođicu od Armilija, o kojoj je često slušao u kući.

— Lepo, — upita bankar svoju kćer — mi ostali smo, dakle, isključeni?

I on uvede mladića u mali salon, na kome se vrata, bilo slučajno ili veštim pokretom, pritvoriše iza Andreje, tako da Monte Kristo i baronica nisu mogli više ništa da vide sa onog mesta na kome su sedeli. Ali kako je bankar ušao zajedno sa Andrejom, gospođa Danglar ne pokaza čak ni da je primetila da su se vrata pritvorila.

Malo zatim grof začu Andrejin glas uz zvuke klavira, koji je pratio jednu korzikansku pesmu.

Dok je grof, smešeći se, slušao tu pesmu, u kojoj je zaboravljao na Andreju da bi se setio Benedeta, gospođa Danglar je hvalila Monte Kristu duševnu snagu svoga muža, koji je još jutros, u stečaju jedne firme u Milanu, izgubio tri ili četiri stotine hiljada franaka.

A ta je pohvala zaista bila zaslužena, jer da to grof nije saznao od baronice ili možda nekim drugim putem kojim je on umeo da sazna sve, baronovo lice mu ne bi o tome reklo ni jedne jedine reči.

"Lepo!" pomisli Monte Kristo, "došao je već dotle da krije koliko gubi, a pre mesec dana se još hvalio time."

A zatim reče glasno:

— Oh, gospođo, gospodin Danglar poznaje tako dobro berzu, da će na njoj uvek dobiti ono što izgubi na drugoj strani.

— Ja vidim da ste i vi u istoj zabludi u kojoj i svi drugi — reče gospođa Danglar.

— A kakva je to zabluda? — upita Monte Kristo.

— To je, da gospodin Danglar igra, dok on, naprotiv, nikada ne igra.

— Ah, da, to je istina, gospođo, sećam se da mi je gospodin Debrej rekao… A, kad je reč o njemu, šta je bilo sa gospodinom Debrejom? Ima tri ili četiri dana da ga nisam nigde video.

— Ni ja — reče gospođa Danglar sa vanrednim samopouzdanjem. — Ali, vi ste otpočeli jednu rečenicu koja je ostala nedovršena.

— Koju to?

— Kazali ste da vam je gospodin Debrej rekao…

— Ah, tako je! Gospodin Debrej mi je rekao da, u stvari vi robujete igračkoj strasti.

— To mi se sviđalo neko vreme, priznajem, — reče gospođa Danglar — ali više ne.

— Grešite u tome, gospođo. Eh, bože moj, sreća je promenljiva i kad bih ja bio žena, i to nekim slučajem žena jednog bankara, makar koliko imao vere u sreću svoga muža, jer je u špekulaciji, kao što znate, sve sreća ili nesreća, dakle, kao što rekoh, makar koliko imao vere u sreću svoga muža, ja bih uvek nastojao da obezbedim sebi jedno nezavisno imanje, pa makar morao, da bih to imanje stekao, predati svoje interese u ruke njemu potpuno nepoznate.

Gospođa Danglar i nehotice pocrveni.

— Eto, — reče Monte Kristo kao da nije ništa video — govori se da se juče moglo lepo zaraditi na napuljskim bonovima.

— Nemam ih, — reče živo baronica — i nisam ih nikad ni imala. Ali, zaista, gospodine grofe, dosta smo govorili o berzi, izgledamo kao dva berzanska senzala. Razgovarajmo malo o jadnim Vilforovima, koje je sudbina ovih dana tako strašno pogodila.

— A šta im se dogodilo? — upita Monte Kristo savršeno naivno.

— Pa valjda znate. Pošto su izgubili gospodina od Sen-Merana tri ili četiri dana posle njegovog polaska na put, izgubili su i markizu tri do četiri dana posle njenog dolaska.

— Ah, istina,— reče Monte Kristo — čuo sam za to. Ali, kako kaže Klaudije Hamletu, to je prirodni zakon: njihovi očevi su umrli pre njih i oni su ih oplakivali, oni će umreti pre svojih sinova i njihovi sinovi će ih oplakivati.

— Ali, to nije sve.

— Kako nije sve?

— Ne. Znali ste da je trebalo da udaju svoju kćer…

— … za gospodina Franca od Epineja… Da nije udaja propala?

— Juče ujutro, kako izgleda, Franc im je vratio reč koju su dali.

— Ah, je li istina… A zna li se razlog toga raskida?

— Ne.

— Šta mi vi to kažete, bože moj? A gospodin od Vilfora, kako je on primio sve te nevolje?

— Kao i uvek, mireći se sa sudbinom.

U tom trenutku se Danglar vrati sam.

— Lepo, bogami, — reče baronica — vi ostavljate gospodina Kavalkantija sa svojom kćeri?

— A gospođica od Armilija? — reče bankar. — Za šta nju smatrate?

Zatim se obrati Monte Kristu.

— Divan mladić, zar ne, gospodine grofe, ovaj knez Kavalkanti?… Samo, da li je on zaista knez?

— Ja za to ne jamčim — reče Monte Kristo. — Njegov otac mi je predstavljen kao markiz i trebalo bi da je on grof. Ali, čini mi se da on sam ne teži mnogo za tom titulom.

— Zašto? — reče bankar. — Ako je knez, greši što se time ne hvali. Svakome njegovo pravo. Ja ne volim kad se čovek odriče svoga porekla.

— Oh, vi ste čisti demokrata — reče Monte Kristo smešeći se.

— Ali, vidite, — reče baronica obrativši se Danglaru — čemu se izlažete. Ako bi gospodin od Morserfa slučajno navratio, našao bi gospodina Kavalkantija u sobi u koju on, Evgenijin verenik, nije smeo nikada da uđe.

— Dobro ste rekli: slučajno, — prihvati bankar — jer bi se zaista moglo reći, kako ga često vidimo, da ga stvarno slučaj dovodi kod nas.

— Ipak, ako bi došao i našao toga mladog čoveka kod vaše kćeri, mogao bi biti nezadovoljan.

— On? Oh, bože moj! Varate se. Gospodin Albert nam ne čini čast da bude ljubomoran na svoju verenicu. Ne voli je on dovoljno za tako nešto. Uostalom, nije mi stalo da li će biti nezadovoljan ili ne!

— Ali, s obzirom kako sada stvari stoje…

— Da, kako sada, stvari stoje. Hoćete li da znate kako stvari stoje? Onda znajte da je na balu koji je priredila njegova majka igrao samo jedanput sa mojom kćeri, dok je gospodin Kavalkanti igrao tri puta a da to on nije ni primetio.

— Gospodin vikont Albert od Morserfa! — prijavi lakej.

Baronica se naglo diže i uputi se prema susednom salonu da bi obavestila svoju kćer, ali joj Danglar dade rukom znak da sedne.

— Pustite — reče on.

Ona ga začuđeno pogleda.

Monte Kristo se pravio kao da nije video tu scenu.

Albert uđe. Bio je vrlo lep i vrlo veseo. On pozdravi baronicu neusiljeno, Danglara prisno, Monte Krista srdačno, a zatim se okrenu prema baronici:

— Dozvolite mi, gospođo, — reče on — da vas upitam kako je gospođica Danglar.

— Vrlo dobro, gospodine, — odgovori Danglar živo — u ovom času upravo svira sa gospodinom Kavalkantijem u svom malom salonu.

Albert sačuva miran i ravnodušan izgled: možda se u sebi i rasrdio, ali je osećao kako ga Monte Kristo posmatra.

— Gospodin Kavalkanti ima veoma lep tenor, — reče on — gospođica Evgenija prekrasan sopran, a da i ne spominjem da na klaviru svira kao Talberg. To mora biti prekrasan koncert.

— Tačno je — reče Danglar — da se izvanredno slažu.

Albert se učini kao da nije ni primetio tu prostačku dvosmislenost, ali je gospođa Danglar zbog nje pocrvenela.

— I ja pevam, — produži mladi čovek — bar kako kažu moji učitelji. Ali, čudna stvar, nisam još nikad uspeo da složim svoj glas sa bilo kojim drugim glasom, a sa sopranom pogotovu ne.

Danglar lako uzdahnu, kao da je hteo reći: ta, naljuti se već jednom!

— Juče su knez i moja kćerka — reče on nadajući se, bez sumnje, da će postići cilj koji je želeo — izazvali opšte divljenje. Da li ste bili ovde juče, gospodine od Morserfa?

— Koji knez? — upita Albert.

— Knez Kavalkanti — odvrati Danglar, koji je uporno tu titulu pripisivao mladom čoveku.

— Ah, izvinite, — reče Albert — nisam znao da je on knez. Dakle, knez Kavalkanti je pevao juče sa gospođicom Evgenijom? Zaista, to je moralo biti divno i veoma žalim što to nisam čuo. Ali, nisam se mogao odazvati vašem pozivu, morao sam pratiti gospođu od Morserfa kod baronice od Šato-Renoa majke, kod koje su pevali Nemci.

A zatim, posle kraćeg ćutanja i kao da nije bilo govora ni o čemu, Morserf upita:

— Da li će mi biti dozvoljeno da izrazim svoje poštovanje gospođici Danglar?

— Oh, čekajte, čekajte, preklinjem vas, — reče bankar, zaustavivši mladog čoveka — čujte ovu prekrasnu ariju, ta, ta, ta, ti, ta, ti, ta, ta. To je zanosno, sad će se svršiti… Samo sekundu: svršeno! Bravo! Bravi! Brava!

I bankar poče da tapše rukama iz sve snage.

— Zaista, — reče Albert — to je divno i ne može se bolje shvatiti muzika svoje zemlje nego što je to postigao knez Kavalkanti. Vi rekoste knez, zar ne? Uostalom, ako i nije knez, napraviće ga knezom, to je lako u Italiji. Ali, vratimo se našim divnim pevačima, morali biste nam učiniti jedno zadovoljstvo, gospodine Danglare: morali biste zamoliti gospođicu Danglar i gospodina Kavalkantija, a da im ne kažete da je ovde jedna strana osoba, da otpočnu neku novu stvar. Divno je to slušati muziku malo izmaknut iz polusenke, ne videti i ne biti viđen i, prema tome ne smetati nimalo muzičaru, koji tako može potpuno da se preda instinktu svoga genija ili zanosu svoga srca.

Danglar je bio sasvim zbunjen ravnodušnošću mladog ćoveka.

On se izmače sa Monte Kristom u stranu.

— Recite, — upita ga on — šta velite o našem ljubavniku?

— Dođavola! Izgleda mi prilično hladan, to je neosporno. Ali, šta ćete, vi ste u obavezi!

— Nema sumnje, ja sam u obavezi, ali da dam svoju kćer čoveku koji je voli, a ne čoveku koji je ne voli. Vidite li ovog ovde, hladan je kao mramor, gord kao i otac mu. Kad bi još bio bogat, kad bi imao Kavalkantijevo bogatstvo, preko toga bi se moglo i preći. Vere mi, nisam pitao za mišljenje svoju kćer, ali, kad bi ona imala ukusa…

— Oh, — reče Monte Kristo — ne znam da li me to zaslepljuje moje prijateljstvo, ali vas uveravam da je gospodin od Morserfa divan mladić, koji će vašu kćer usrećiti i koji će, pre ili posle, nešto postići, jer je uostalom i položaj njegovog oca odličan.

— Hm! — učini Danglar.

— Zašto sumnjate?

— Tu je prošlost… Mračna prošlost.

— Ali, očeva prošlost ne tiče se sina.

— Sigurno, sigurno.

— Pazite, nemojte da punite glavu koječim; pre mesec dana ste smatrali da bi taj brak bio izvrstan… Vi ćete me shvatiti, ja sam očajan, kod mene ste upoznali toga mladog Kavalkantija, koga, ponavljam vam, ni ja ne poznajem.

— Ja ga poznajem, — reče Danglar — i to je dovoljno.

— Vi ga poznajete? Znači da ste se obavestili o njemu? — upita Monte Kristo.

— Zar je to potrebno, zar se na prvi pogled ne vidi s kim se ima posla? Pre svega, on je bogat.

— To ne tvrdim.

— Ali, vi jamčite za njega.

— Za pedeset hiljada franaka godišnje, a to je sitnica.

— Odlično je vaspitan.

— Hm! — učini tad Monte Kristo sa svoje strane.

— Muzikalan je.

— Kao i svi Italijani.

— Čujte, grofe, vi niste pravedni prema tome mladiću.

— Pa lepo, priznajem, jer mi je teško da vidim, znajući za vašu pogodbu sa Morserfom, kako ga odbacujete koliko je dug i širok, ne vodeći računa o njegovoj sudbini.

Danglar poče da se smeje.

— Oh, kakav ste vi puritanac! — reče on. — Ali, zaboga, to se u svetu radi svakog dana.

— Ipak, ne možete tek tako raskinuti, dragi gospodine Danglare. Morserfovi računaju sa tim brakom.

— Da li računaju?

— Sigurno.

— Onda, neka se izjasne. Morali biste provući o tome dve tri reči ocu kroz uši, dragi moj grofe, pošto ste tako dobro primljeni u njegovoj kući.

— Ja! A po čemu ste vi to, dođavola, videli?

— Pa, na njihovom balu, čini mi se. I još kako! Grofica, ponosna Mercedes, prezriva Katalonka, koja se jedva udostoji da otvori usta sa svojim najstarijim poznanicima, uzela vas je pod ruku i izašla s vama u vrt, zašla u manje aleje i pojavila se tek posle pola časa.

— Ah, barone, barone, — reče Albert — smetate nam da slušamo: to je divljaštvo za jednog strasnog ljubitelja muzike kao što ste vi!

— Lepo, lepo, gospodine podrugljivče! — reče Danglar.

A zatim se okrenu Monte Kristu:

— Da li ćete uzeti na sebe da kažete to ocu?

— Drage volje, ako vi to želite.

— Ali, ovoga puta stvar se ima obaviti na izričit i konačan način. Neka zatraže od mene moju kćer, neka odrede vreme, neka se izjasne o novčanim uslovima, pa da se najzad sporazumemo ili da stvar raskinemo. Ali, razumejte, više nema odlaganja.

— U redu! Taj će korak biti učinjen.

— Neću vam reći da na taj korak čekam sa zadovoljstvom, ali ću ipak da čekam. Jedan bankar mora biti rob svoje reči.

I Danglar uzdahnu onako kao što je Kavalkanti sin uzdisao pola časa pre toga.

— Bravi! Bravo! Brava! — povika Morserf rugajući se bankaru i tapšući na kraju odsviranog komada.

Danglar je već počeo da gleda Alberta zlim pogledom, kad dođe sobar i kaza mu tiho nekoliko reči.

— Odmah ću se vratiti, — reče bankar Monte Kristu — sačekajte me; možda ću imati da vam kažem nešto za koji trenutak.

I on izađe.

Baronica iskoristi odsustvo svoga muža da bi otvorila vrata od salona svoje kćeri, te se moglo videti kako je gospodin Andreja, koji je sedeo za klavirom sa gospođicom Evgenijom, naglo skočio.

Albert, smešeći se, pozdravi gospođicu Danglar, koja mu otpozdravi hladno kao i obično, bez ikakvog znaka uznemirenosti.

Kavalkanti je, međutim, bio očevidno zbunjen. On pozdravi Morserfa, koji mu otpozdravi sa najbezobraznijim izrazom lica.

Albert poče tada da se rastapa hvaleći glas gospođice Danglar i izražavajući žaljenje, koje je sada osećao posle ovoga što je čuo, što nije došao da je čuje prošle večeri…

Kavalkanti se, ostavljen samom sebi, izmače u stranu sa Monte Kristom.

— Dosta je muzike i tih komplimenata, — reče gospođa Danglar — dođite na čaj.

— Hodi, Lujza — reče gospođica Danglar svojoj prijateljici.

Prešli su u susedni salon, u kome je čaj bio pripremljen.

U času kada su po engleskom običaju, stavljali kašike u šolje, vrata se otvoriše i pojavi se Danglar, očevidno veoma uzrujan.

Tu je uznemirenost zapazio naročito Monte Kristo, koji pogledom upita bankara.

— E, znate, — reče Danglar — upravo sam primio kurira iz Grčke.

— Ah, ah, — uskliknu grof — zbog toga su vas pozvali?

— Pa, kako je kralj Oton? — upita Albert veselim glasom.

Danglar ga pogleda iskosa ne odgovorivši mu ništa, a Monte Kristo se okrenu da bi sakrio izraz sažaljenja koji se pojavio na njegovom licu i koji je skoro odmah nestao.

— Poći ćemo zajedno? — predloži Albert grofu.

— Možemo, ako želite — odgovori grof.

Albert nije mogao razumeti bankarev pogled, dok ga je Monte Kristo savršeno razumeo.

— Jeste li videli — reče Albert okrenuvši se Monte Kristu — kako me je pogledao?

— Da, — odgovori grof. — Zar nalazite nešto naročito u njegovom pogledu?

— Sigurno. Ali, šta hoće sa tim novostima iz Grčke?

— Otkuda bih ja znao?

— Pa, vi imate, kako pretpostavljam, veze u toj zemlji.

Monte Kristo se osmehnu kao što se obično ljudi smeše kad žele da ne odgovore.

— Gle, — reče Albert — evo ga, približuje se vama. Idem da čestitam gospođici Danglar na njenoj kameji, a za to vreme će njen otac imati vremena da razgovara sa vama.

— Ako joj čestitate, čestitajte joj onda na njenom glasu — reče Monte Kristo.

— Ne, to bi učinio i svaki drugi.

— Dragi moj vikonte, — reče Monte Kristo — vi ste zaljubljeni u svoju drskost.

Albert pođe prema Evgeniji sa osmehom na usnama.

Danglar se, međutim, nagnu nad grofovo uvo.

— Dali ste mi izvanredah savet — reče on. — Cela se priča, i to strašna priča, može ispričati sa one dve reči: Fernando i Janjina.

— Ah, tako! — reče Monte Kristo.

— Da, ispričaću vam to. Ali odvedite mladog čoveka, bilo bi mi isuviše nezgodno da sada ostanem s njim.

— To ću i učiniti, on će poći sa mnom. Ali, je li još uvek potrebno da vam uputim njegovog oca?

— Potrebnije nego ikad.

— Dobro.

Grof dade znak Albertu.

Oni pozdraviše dame i izađoše. Albert sa izrazom savršeno ravnodušnim prema potcenjivanjima gospođice Danglar, a Monte Kristo ponavljajući gospođi Danglar svoje savete o opreznosti koju mora imati žena jednog bankara ako hoće da osigura svoju budućnost.

Gospodin Kavalkanti ostade kao pobednik na bojnom polju.

20. HAJDEJA

Tek što su grofovi konji zamakli iza ugla, Albert se okrenu grofu, prsnuvši u tako bučan šmeh, da je pomalo bio i usiljen.

— Pa lepo, — reče on — pitaću vas, kao što je kralj Šarl IX pitao Katarinu Mediči posle Svetog Vartolomeja: šta mislite, kako sam igrao svoju malu ulogu?

— Na šta mislite? — upita Monte Kristo.

— Pa mislim na moga suparnika u kući gospodina Danglara…

— Koga suparnika?

— Dođavola! Koga suparnika? Vašeg štićenika, gospodina Andreju Kavalkantija?

— O, prođite se rđavih šala, vikonte. Ja niukoliko ne štitim gospodina Andreju Kavalkantija, a najmanje kod gospodina Danglara.

— A to je ono što bih vam ja baš i zamerio kad bi mladiću bila potrebna zaštita. Ali srećom po mene, može on proći i bez nje.

— Kako! Zar mislite da se on udvara gospođici Danglar.

— Ja vam jamčim za to. Prevrće očima kao neko ko pati i izvija glasom zaljubljenog čoveka. Ruku bi on hteo Evgenije ponosne. Gle, počeo sam da pravim stihove! Na časnu reč, nije mojom krivicom. Ne mari, ponavljam; ruku bi on hteo Evgenije ponosne.

— To nije važno, kad oni misle samo na vas.

— Ne recite to, dragi moj grofe, obe su bile grube prema meni.

— Ko su to: obe?

— Pa sigurno: gospođica Evgenija mi je jedva odgovorila, a gospođica od Armilija, njena prijateljica, nije mi ni odgovorila.

— Da, ali vas otac obožava — reče Monte Kristo.

— On? Baš naprotiv! On mi je zabio hiljadu noževa u srce. Istina to su bili noževi koji ulaze u dršku, kao oni iz pozorišnih komada, ali on ih je smatrao pravim.

— Ljubomora ukazuje na ljubav.

— Da, ali ja nisam ljubomoran.

— Ljubomoran je on.

— Na koga? Na Debreja?

— Ne, na vas.

— Na mene! Kladio bih se da mi je pre osam dana zatvorio vrata pred nosom.

— Varate se, dragi moj vikonte.

— Dokaz!

— Hoćete li ga?

— Hoću.

— Meni je stavljeno u dužnost da zamolim gospodina grofa od Morserfa da preduzme konačne korake kod gospodina barona.

— A ko vam je to stavio u dužnost?

— Baron lično.

— Oh, — reče Albert sa onim umiljavanjem za koje je bio sposoban — vi to nećete učiniti, je li, dragi moj grofe?

— Varate se, Alberte, učiniću, jer sam obećao.

— Čujte, — reče Albert sa uzdahom — izgleda da vam je apsolutno stalo do toga da me oženite.

— Stalo mi je do toga da se sa svakim ophodim lepo. Ali, u vezi sa Debrejem, ne viđam ga više kod baronice.

— Bilo je svađe.

— Sa gospođom?

— Ne, sa gospodinom.

— Znači, nešto je primetio?

— Ah! lepa šala!

— Vi smatrate da je on već nešto znao? — reče Monte Kristo sa ljupkom bezazlenošću.

— Ah, tako! Ta, odakle dolazite, dragi moj grofe?

— Iz Konga, ako vam je po volji.

— To još nije dovoljno daleko.

— A zar ja znam kakvi su vaši pariski muževi?

— Eh, dragi moj grofe, muževi su svugde isti. Čim ste proučili jednog u bilo kojoj zemlji, poznajete već celu rasu.

— Ali šta je onda moglo zavaditi Danglara i Debreja? Izgledalo je da se tako dobro slažu — reče Monte Kristo sa ponovnom naivnošću.

— Eh, to su misterije boginje Izis, a ja u njih nisam posvećen. Kada gospodin Kavalkanti sin bude član porodice, možete ga upitati.

Kola se zaustaviše.

— Stigli smo — reče Monte Kristo. — Tek je deset i po časova, popnite se sa mnom.

— Vrlo rado.

— Možete se posle odvesti mojim kolima.

— Ne, hvala, moja kola su morala ići za nama.

— Zaista, evo ih — reče Monte Kristo, iskočivši na zemlju.

Ušli su u kuću. Salon je bio osvetljen i oni uđoše unutra.

— Napravićete nam čaj, Batistene — reče Monte Kristo.

Batisten izađe bez reči. Posle dve sekunde pojavi se sa punim poslužavnikom, koji je, reklo bi se, kao u vilinskim pričama iskočio iz zemlje.

— Zaista, — reče Morserf — ono čemu se čudim kod vas, dragi moj grofe, to nije vaše bogatstvo, možda ima ljudi bogatijih od vas, to nije ni vaš duh, Bomarše ga nije imao više, ali ga je imao toliko, nego je to način na koji vas služe, bez ijedne reči, za minutu, za sekundu, kao da pogađaju šta želite da imate već po tome kako ste zazvonili i kao da je ono što želite da imate uvek spremno.

— To što kažete pomalo je tačno. Posluga zna moje navike. Eto, sad ćete videti: želite li da radite nešto dok pijete čaj?

— Dođavola, želim da pušim.

Monte Kristo se približi zvonu i zazvoni. Sekundu docnije otvoriše se jedna tajna vrata i pojavi se Alija sa dva čibuka napunjena izvrsnom latakijom.

— To je čudesno — reče Morserf.

— Ne, to je prosto — odgovori Monte Kristo. — Alija zna da ja obično pušim kad pijem čaj ili kafu. On zna da sam se vratio sa vama, očekuje da ga pozovem, pomišlja na ono što treba, i kako je on iz zemlje u kojoj se gostoljublje izražava naročito lulom, umesto jednog čibuka donosi odmah dva.

— Naravno, to je objašnjenje, kao i svako drugo, ali zbog toga nije manje tačno da samo kod vas… Oh! šta to čujem?

I Morserf se nagnu prema vratima, kroz koja su se čuli zvuci nalik zvucima gitare.

— Vere mi, dragi moj vikonte, vi ste večeras osuđeni na muziku. Izmakli ste od klavira gospođice Danglar, da biste zatekli Hajdejine gusle.

— Hajdeja! Kakvo divno ime! Znači da zaista postoje žene koje se zovu Hajdeje, i da se tako zovu još negde, a ne samo u pesmama lorda Bajrona.

— Naravno. Hajdeja je veoma retko ime u Francuskoj, ali prilično često u Albaniji i Epiru. To vam otprilike znači čednost, stidljivost, nevinost. To je neka vrsta krštenog imena, kako kažu vaši Parižani.

— Oh, kako je to lepo! — reče Albert. — Voleo bih da vidim naše Francuskinje kako se nazivaju gospođica Dobrota, gospođica Tišina, gospođica Hrišćansko milosrđe! Pomislite, kad bi se gospođica Danglar, umesto Klara-Marija-Evgenija, kao što je zovu; nazvala gospođica Čednost-Stidljivost-Nevinost Danglar, dođavola, kakav bi to utisak činilo prilikom objavljivanja veridbe.

— Ludače, — reče grof — ne šalite se tako glasno, Hajdeja bi vas mogla čuti.

— A da li bi se naljutila?

— Ne — reče grof oholo.

— Znači da je dobra? — upita Albert.

— To nije dobrota, to je dužnost: robinja se ne ljuti na svoga gospodara.

— Manite! Ne šalite se sad vi. Zar još ima robinja?

— Sigurno, jer je Hajdeja moja robinja.

— Zaista, kod vas nije ništa kao kod drugih i ne činite ništa kao drugi. Robinja gospodina grofa od Monte Krista! To je već dobar položaj u Francuskoj. Kad se ima u vidu način na koji vi rasipate zlato, njeno mesto mora vredeti sto hiljada dukata godišnje.

— Sto hiljada dukata! Jadno dete je imalo daleko više od toga; kada je došla na svet, ležala je na zlatu i dragom kamenju prema kome je ono iz Hiljadu i jedne noći samo malenkost.

— Znači da je ona stvarno kneginja.

— Tačno ste rekli, i to jedna od najvećih u svojoj zemlji.

— I mislio sam. Ali, kako je jedna velika kneginja postala robinja?

— Kako je tiranin Dionizije postao učitelj? Obrti ratne sreće, dragi vikonte, i ćudi sudbine.

— A njeno ime je tajna?

— Za svakoga da, ali za vas ne, dragi vikonte, za vas kao mog prijatelja, koji će ćutati, zar ne, ako mi obećate da ćete ćutati?

— Oh! Na časnu reč!

— Vama je poznata istorija Janjinskog paše.

— Ali-Tebelina? Sigurno, jer se u njegovoj službi moj otac obogatio.

— Tako je, to sam zaboravio.

— Pa dobro, šta je Hajdeja Ali-Tebelinu?

— Kći.

— Kako! Kći Ali-Paše?

— I lepe Vasilike.

— I ona je vaša robinja?

— Oh, bože moj, da.

— Kako to?

— Kako! Jednog dana sam prošao trgom u Carigradu i kupio sam je.

— To je sjajno! Sa vama se, dragi moj grofe, ne živi, nego sanja. A sada, čujte, ja bih vas zamolio nešto, ali to je isuviše nezgodno za mene.

— Recite, ipak.

— S obzirom da izlazite sa njom, da je vodite u operu…

— Dalje.

— Smem li se odvažiti da vas to zamolim?

— Vi me možete zamoliti što god hoćete.

— E, onda, dragi moj grofe, predstavite me svojoj kneginji.

— Drage volje, ali pod dva uslova.

— Primam ih unapred.

— Prvi je da nećete nikad i nikome kazati da ste joj predstavljeni.

— Vrlo dobro — reče Morserf i pruži ruku. — Kunem se.

— Drugi je da joj nećete reći da je vaš otac služio kod njenog.

— Kunem se i na to.

— Divno, vikonte, i nećete zaboraviti ove dve zakletve, zar ne?

— Oh — uzviknu Albert.

— Vrlo dobro. Ja vas poznajem kao časnog čoveka.

Grof ponovo zazvoni i pojavi se Alija.

— Obavesti Hajdeju — reče mu on — da ću doći na kafu kod nje i reci joj da tražim odobrenje da joj predstavim jednog svog prijatelja.

Alija se pokloni i izađe.

— Dakle, da se dogovorimo: bez direktnih pitanja, dragi vikonte. Ako želite da znate nešto, pitajte mene, a ja ću pitati nju.

— U redu.

Alija se pojavi i po treći put i zadrža podignutu zavesu na vratima, da bi pokazao svome gospodaru i Albertu da mogu proći.

— Uđimo — reče Monte Kristo.

Albert prođe rukom kroz kosu i uvrnu brk, grof uze svoj šešir, navuče rukavice i uvede Alberta u odeljenje koje je, kao neka predstraža, čuvao Alija, dok su ga, kao na stražarskom mestu, branile tri francuske sobarice kojima je zapovedala Mirto.

U prvoj sobi, koja je služila kao salon, čekala je Hajdeja, široko otvorenih očiju od iznenađenja, jer je to bilo prvi put da je neki drugi čovek osim Monte Krista ušao u njene sobe. Sedela je u jednoj sofi, u uglu, prekrštenih nogu. Reklo bi se kao da je za sebe napravila gnezdo od šarenih i izvezenih svilenih tkanina, najbogatijih na istoku. Pored nje se nalazio instrument čiji su je zvuci odali. Bila je divna.

Kada je ugledala Monte Krista, ona se diže sa onim dvostrukim osmehom ćerke i ljubavnice kojim se samo ona smešila. Monte Kristo joj priđe i pruži ruku, na koju ona po običaju spusti svoje usne.

Albert je stajao pored vrata, osvojen tom čudnom lepotom koju je video prvi put i koju u Francuskoj nije mogao ni zamisliti.

— Koga mi dovodite? — upita mlada devojka Monte Krista na grčkom jeziku. — Brata, prijatelja, običnog poznanika ili neprijatelja.

— Prijatelja — reče Monte Kristo na istom jeziku.

— Kako mu je ime?

— Grof Albert. To je onaj što sam ga u Rimu izvukao iz razbojničkih ruku.

— Kojim jezikom želiš da govorim s njim?

Monte Kristo se okrenu prema Albertu:

— Da li znate novogrčki? — upita on mladića.

— Na žalost, — reče Albert — ne znam ni starogrčki, dragi moj grofe. Nikad Homer i Platon nisu imali bednijeg, reći ću čak, bezvrednijeg učenika.

— Onda, — reče Hajdeja, dokazujući time da je razumela pitanje Monte Krista i Albertov govor — govoriću francuski ili italijanski, ako moj gospodar uopšte želi da govorim.

Monte Kristo razmisli jedan trenutak.

— Govorićeš italijanski — reče on.

A zatim se okrenu Albertu:

— Šteta je što ne razumete novogrčki ili starogrčki, na kojima Hajdeja govori prekrasno. Jadno dete će morati da govori s vama italijanski, što će vam možda dati pogrešnu predstavu o njoj.

On dade znak Hajdeji.

— Neka je dobro došao prijatelj, koji dolazi sa mojim gospodarem — reče mlada devojka odličnim toskanskim govorom, sa onim nežnim rimskim naglaskom, koji jezik Dantea čini isto tako zvučnim kao što je jezik Homera. — Alija! Kafu i lule!

I Hajdeja rukom dade znak Albertu da se približi, dok se Alija povuče da bi izvršio naređenje svoje mlade gospodarice.

Monte Kristo pokaza Albertu dve stolice za sklapanje i svaki ode po svoju da bi je primakao nekoj vrsti okruglog stočića, na kome se u sredini nalazila nargila, a koji je bio prepun cvećem, crtežima i muzičkim albumima.

Alija uđe ponovo noseći kafu i čibuke. Gospodin Batisten nije smeo da ulazi u ta odeljenja.

Albert odbi lulu koju mu je podneo Nubijac.

— Oh, uzmite, uzmite,— reče Monte Kristo — Hajdeja je skoro isto tako civilizovana kao i ma koja Parižanka: havana joj je neprijatna, jer ne voli rđave mirise, ah je duvan sa istoka odličnog mirisa, kao što znate.

Alija izađe.

Šoljice za kafu su bile pripremljene; za Alberta je bio donesen još i sud sa šećerom. Monte Kristo i Hajdeja su to arapsko piće pili na arapski način, to jest bez šećera.

Hajdeja pruži ruku i uze vrhom svojih ružičastih i tankih prstiju šoljicu od japanskog porcelana, koju prinese svojim usnama sa bezazlenim zadovoljstvom deteta koje pije ili jede nešto što voli.

U isto vreme uđoše dve žene, noseći još dva poslužavnika sa sladoledom i šerbetom, koje postaviše na dva mala stočića nameštena za tu svrhu.

— Dragi moj domaćine, i vi, sinjora, — reče Albert na italijanskom — oprostite mi moje zaprepašćenje. Ja sam zanemeo, i to je sasvim prirodno. Našao sam Orijent u srcu Pariza, pravi Orijent, ali ne onakav kakav sam, na žalost, imao prilike da vidim, nego onakav o kakvom sam sanjao, a do malopre sam slušao kako prolaze omnibusi i kako zvone zvonca prodavača limunade. O, sinjora!… Što ne znam da govorim grčki, jer bi mi razgovor sa vama, u ovom čarobnom dekoru, doneo veče koga bih se sećao celog života.

— Ja govorim prilično dobro italijanski i mogu razgovarati sa vama, gospodine, — reče mirno Hajdeja — i učiniću sve što mogu, ako volite Orijent, da ga nađete ovde.

— O čemu mogu da govorim? — tiho upita Albert Monte Krista…

— O čemu god želite: o njenoj zemlji, o njenoj mladosti, o njenim uspomenama, ili, ako više volite, o Rimu, o Napulju ili o Firenci.

— Oh, — reče Albert — šta bi vredelo imati pred sobom jednu Grkinju ako bi se s njom razgovaralo o svemu onome o čemu bi se govorilo sa jednom Parižankom. Dopustite mi da govorim s njom o Orijentu.

— Izvolite, dragi moj Alberte, to je za nju najmiliji razgovor.

Albert se obrati Hajdeji.

— Koliko je godina imala sinjora kada je napustila Grčku? — upita on.

— Pet godina — odgovori Hajdeja.

— I vi se sećate svoje otadžbine? — upita Albert.

— Kad zatvorim oči, ja ponovo vidim sve što sam jednom videla. Postoje dva pogleda: pogled tela i pogled duše. Pogled tela može pokatkad i zaboraviti, ali se pogled duše uvek seća.

— A koje je najranije doba do koga dopiru vaša sećanja?

— Tek sam bila prohodala. Moja majka, koja se zvala Vasilika, Vasilika znači kraljica, — dodade mlada devojka podignuvši glavu — moja majka bi na dno jedne kese stavila sav zlatni novac koji smo imale, a onda bi me uzela za ruku i mi bismo pošle, pokrivene velom, da tražimo milostinju za sužnje, govoreći:

"Ko daje siromašnima, pozajmljuje bogu".

Ljudi su nam davali novac, smatrajući nas za siromašne žene. Kad bi se kesa napunila, vraćale smo se u palatu. Ne kazujući ništa mome ocu, slale smo taj novac igumanu u manastir, koji ga je delio sužnjima.

— A koliko ste godina imali u to vreme?

— Tri godine — reče Hajdeja.

— Znači da se sećate svega što se dešavalo oko vas od kada ste imali tri godine pa docnije?

— Svega.

— Grofe, — reče Morserf tiho Monte Kristu — morali biste dozvoliti sinjori da nam ispriča nešto iz svoje prošlosti. Vi ste mi zabranili da ja govorim o mome ocu, ali će mi možda ona govoriti o njemu, a vi ne možete ni zamisliti koliko bih bio srećan da čujem kako tako lepa usta izgovaraju njegovo ime.

Monte Kristo se okrenu Hajdeji i reče joj na grčkom, učinivši obrvom znak da obrati najveću pažnju na to što joj kaže:

— Ispričaj nam sudbinu tvoga oca, ali ne izdaju, niti ime izdajnika.

Hajdeja duboko uzdahnu. Jedan mračan oblak pređe preko njenog čistog čela.

— Šta ste joj rekli? — upita Morserf tiho.

— Ponovo sam joj rekao da ste vi prijatelj i da ništa ne treba da krije od vas.

— Dakle, — obrati se Albert Hajdeji — vaša prva uspomena je to staro skupljanje milostinje za sužnje. A šta je druga?

— Druga? Vidim se kako sedim u senci sikomora, pored jezera, čiju drhtavu površinu još uvek kao da gledam kroz granje. Pored najstarijeg i najlisnatijeg drveta sedeo je moj otac u jastucima. Moja majka je ležala kraj njegovih nogu.

Ja sam se, još uvek slabo dete, igrala sa njegovom belom bradom, koja mu je padala na grudi, i sa handžarom čiji je balčak bio ukrašen dijamantima, a koji mu je visio o pasu. S vremena na vreme dolazio mu je jedan Arnautin, koji bi mu rekao nekoliko reči i na koje ja nisam obraćala pažnju, a na koje je on odgovarao jednakim glasom: "Ubijte!" ili "Pomilujte!"

— Čudno je to — reče Albert — slušati takve stvari iz usta jedne mlade devojke, i to negde izvan pozorišta, i pritom reći sebi: ovo nije nikakva izmišljotina. A kako vam izgleda Francuska, — upita Albert — iz toga pesničkog horizonta i te čudesne prošlosti?

— Ja mislim da je to lepa zemlja, — reče Hajdeja — ali ja vidim Francusku onakvu kakva je, jer je gledam očima odrasle žene, dok mi, naprotiv, moja zemlja, koju sam videla samo očima deteta, izgleda uvek kao da je uvijena u neku svetlu ili mračnu maglu, prema tome da li moje oči vide u njoj milu otadžbinu ili mesto gorkih patnji.

— Ah, sinjora, — reče Albert, popuštajući i nehotice moći navike na svakodnevne fraze, — kako ste tako mladi mogli da patite?

Hajdeja pogleda Monte Krista, koji joj dade jedan neprimetan znak i šapnu:

— Ispričaj.

— Ništa ne ispunjuje tako dubinu duše kao prve uspomene. A moje uspomene iz detinjstva, izuzimajući dve koje sam vam ispričala, sve su tužne.

— Govorite, govorite, sinjora, — reče Albert — kunem vam se da vas slušam sa neizrecivim zadovoljstvom.

Hajdeja se tužno osmehnu.

— Vi, dakle, želite da pređem na moje ostale uspomene? — reče ona.

— Preklinjem vas — odgovori Albert.

— Pa dobro. Imala sam četiri godine kada me je jedne noći probudila moja majka. Bile smo u dvorcu u Janjini. Ona me je digla sa jastuka na kojima sam ležala i ja sam ugledala, otvorivši oči, kako su joj oči pune suza.

Ponela me je ne govoreći ni reči.

Kada sam videla da plače, počela sam da plačem i ja.

"— Ćuti, dete!" — rekla je ona.

Često sam, uprkos majčinim tešenjima ili pretnjama, ćudljiva kao i sva deca, plakala i dalje, ali je toga puta u glasu moje majke bio takav prizvuk straha, da sam ućutala istog trenutka.

Ona me je brzo nosila.

Tada sam videla da silazimo niz neke široke stepenice. Niz te iste stepenice silazile su, ispred nas, ili bolje reći jurile su sve žene koje su služile moju majku, noseći kovčege, vrećice, nakit, bisere, kese sa zlatom.

Iza žena je išla zaštitnica od dvadesetak ljudi, naoružanih dugačkim puškama i pištoljima i obučenih u ono odelo koje ste vi u Francuskoj videli otkada je Grčka ponovo uspostavljena.

Hajdeja je prebledela pri samom sećanju na te događaje. Ona zaklima glavom i produži:

— Bilo je nečeg strašnog, verujte mi, u toj dugačkoj povorci robinja i žena koje su još napola spavale, ili se bar meni tako činilo, jer se ja još nisam bila sasvim razbudila.

Po stepeništu su preletale ogromne senke, koje su pri upaljenim borovim bakljama treperile pod svodovima.

"— Požurite!" — uzviknuo je jedan glas u dnu hodnika.

Od toga su se glasa svi povili, kao što se povija klasje pod vetrom koji duva nad ravnicom.

A ja sam se od njega stresla.

To je bio glas moga oca.

On je išao poslednji, obučen u svoje krasno odelo, držeći u ruci karabin koji mu je poklonio vaš car. Oslanjajući se na svog ljubimca Selima, terao nas je ispred sebe kao što pastir tera prestrašeno stado.

Hajdeja podiže glavu.

— Moj je otac bio — reče ona — čuven čovek, koga je Evropa poznavala pod imenom Ali-Tebelina, Janjinskog paše, pred kojim je drhtala turska carevina.

Čuvši te reči, izgovorene sa nekim neopisivim tonom gordosti i dostojanstva, Albert zadrhta, ne znajući ni sam zašto. Učinilo mu se kao da je nešto mračno i strašno zasvetlelo u očima mlade devojke kada je, nalik na proročicu koja priziva duha, probudila u sebi uspomenu na tu krvavu figuru, koju je njena strašna smrt učinila džinovskom u očima savremene Evrope.

— Uskoro smo se zaustavili — produži Hajdeja. — Sišli smo niz stepenice i našli se na obali jezera. Moja majka me je pritiskivala na grudi, koje su joj se nadimale. Ugledala sam moga oca, na dva koraka iza nas kako na sve strane baca uznemirene poglede.

Pred nama su ležale četiri mramorne stepenice, a pred poslednjom je, na talasima, poigravala barka.

S mesta na kome smo se nalazili dizala se, usred jezera, neka tamna masa. To je bio kiosk u koji smo mi bili krenuli.

Činilo mi se kao da je taj kiosk na velikoj daljini, možda zbog pomrčine.

Sišli smo u barku. Sećam se da vesla, dodirujući vodu, nisu pravila nikakav šum. Nagnula sam se da ih pogledam: bila su uvijena u pojase naših Palikara.

Osim veslača, u barci su se nalazile samo žene, moj otac, moja majka, Selim i ja.

Palikari su ostali na obali jezera. Kleknuli su na poslednji stepenik, pri čemu su im tri gornja stepenika služila kao grudobran, u slučaju da budu progonjeni.

Naša je barka letela kao vetar.

"— Zašto barka ide tako brzo?" — upitala sam majku. "— Ćuti, dete moje", rekla je ona, "zato što bežimo". Ja nisam razumela. Zašto je bežao moj otac, koji je bio svemoćan, pred kojim su obično drugi bežali i koji je govorio: Mrze me, znači da me se plaše!

I stvarno, moj otac je bežao preko jezera. Rekao mi je, docnije, da je garnizon u Janjinskoj tvrđavi, zamoren dugotrajnom službom…

Tada Hajdeja zadrža svoj izraziti pogled na Monte Kristu, čije se oči više ne odvojiše od njenih. Mlada devojka je posle toga pričala lagano, kao neko ko izmišlja ili prećutkuje.

— Rekli ste, sinjora, — podsetio ju je Albert, koji je sa najvećom pažnjom slušao tu priču — da je garnizon u Janjini, zamoren dugotrajnom službom…

— Da. Garnizon je počeo da pregovara sa seraskerom Kuršidom, koga je sultan poslao da se dokopa moga oca. Moj otac je tada rešio, pošto je uputio sultanu jednog oficira Francuza u koga je imao puno poverenje da se povuče u utočište koje je već odavno za sebe pripremio, a koje je nazvao Katafigion, što znači sklonište.

— A da li se sećate, sinjora, — upita Albert — kako se zvao taj oficir?

Monte Kristo izmeni sa mladom devojkom pogled brz kao munja, koji Morserf ne primeti.

— Ne, — reče ona — ne sećam se, ali ću se možda docnije setiti i reći ću vam.

Albert zamalo da ne izgovori ime svoga oca, ali Monte Kristo diže lagano prst, dajući mu znak da ćuti. Mladi čovek se seti svoje zakletve i ne reče ništa.

— Plovili smo prema tome kiosku — produži Hajdeja. — Od cele palate videlo se prizemlje, ukrašeno arabeskama, čije su se terase kupale u vodi, i prvi sprat, koji je gedao na jezero.

Međutim, ispod prizemlja pružalo se, duž celog ostrva, podzemlje. To je bila jedna prostrana pećina u koju su uveli moju majku, mene i naše žene, a u kojoj je na gomili ležalo šezdeset hiljada kesa i dve stotine buradi. U kesama se nalazilo dvadeset i pet miliona u zlatu, a u buradima trideset hiljada funti baruta.

Pored te buradi stajao je Selim, ljubimac moga oca, koga sam vam spomenula. On je bdeo dan i noć, držeći u ruci koplje na čijem je vrhu bio upaljen fitilj, i imao je naređenje da baci u vazduh sve, kioske, gardu, pašu, žene i zlato, na prvi znak moga oca.

Sećam se da su naše robinje, znajući šta je u toj buradi, provodile dane i noći u molitvi, plaču i kukanju.

Ja i sada vidim toga mladog vojnika, bledoga lica i crnih očiju, i kada anđeo smrti bude sišao po mene, sigurna sam da ću u njemu poznati Selima.

Ne bih mogla reći koliko smo vremena ostali tako: tada još nisam znala šta je to vreme. Pokatkad bi, mada retko, moj otac pozvao moju majku i mene na terasu dvorca. To su za mene bili časovi radosti, jer sam u podrumu videla samo senke kako plaču i upaljeno koplje Selimovo. Moj otac je, sedeći pred jednim velikim otvorom na zidu, mračnim pogledom posmatrao daleki horizont, ispitujući svaku crnu tačku koja bi se pojavila na jezeru, dok je moja majka, ležeći pored njega, naslanjala glavu na njegovo rame. Ja sam se igrala kraj njegovih nogu, gledajući, s onim detinjim čuđenjem koje još više uveličava predmete, strme padine Pinda, koji se izdizao na horizontu, dvorce u Janjini, koji su se beleli nad plavom vodom jezera, ogromno žbunje tamnog zelenila, koje je pokrivalo planinsko stenje, izgledajući izdaleka kao mahovina, dok se izbliza videlo da su to džinovske jele i ogromne mirte.

Jednoga jutra moj otac posla po nas. Zatekli smo ga prilično mirnog, ali bleđeg nego obično.

"— Strpi se, Vasilika, danas će sve biti svršeno. Danas stiže sultanov ferman i moja će sudbina biti rešena. Ako ferman daje milost, vratićemo se ponosno u Janjinu, a budu li vesti rđave, noćas ćemo pobeći.

"— A ako nas ne puste da pobegnemo? — rekla je moja majka.

"— Oh! Budi mirna, — odgovorio je moj otac smešeći se. — Selim i njegovo upaljeno koplje jamče mi za to. Oni bi želeli da ja umrem, ali ne da i oni umru sa mnom."

Moja majka je samo uzdahom odgovorila na to tešenje, koje mom ocu nije poticalo iz srca.

Ona mu je pripremila ledenu vodu, koju je pio svakoga časa, jer ga je, otkada se povukao u kiosk, pekla neka unutarnja vatra. Zatim je namirisala njegovu belu bradu i pripalila mu čibuk, čiji je dim pokatkad satima rasejano posmatrao kako se diže i nestaje u vazduhu.

Najednom se moj otac tako naglo trže da je mene obuzeo strah.

A zatim je, ne skidajući očiju sa mesta koje je privlačilo njegovu pažnju, zatražio svoj dogled.

Moja majka mu ga je dodala, bleđa od zida na koji se naslanjala;

Videla sam kako se trese ruka moga oca.

"— Jedna barka!… Dve!… Tri!… — mrmljao je moj otac — četiri!… "

On se tada digao, dohvatio svoje oružje i, sećam se, nabio barutom svoje pištolje.

"— Vasilika, — rekao je mojoj majci drhteći primetno — evo trenutka u kome će se odlučiti naša sudbina. Za pola časa znaćemo odgovor uzvišenog cara. Povuci se u podzemlje sa Hajdejom.

"— Neću da te ostavljam, — rekla je moja majka — ako ti umreš, gospodaru moj, hoću da umrem s tobom.

"— Idite Selimu — povikao je moj otac.

"— Zbogom, gospodaru! — rekla je tiho moja majka, poslušna i pognuta kao da je očekivala dolazak smrti.

"— Odvedite Vasiliku" — rekao je moj otac svojim Palikarima.

Ali ja, na koju su zaboravili, potrčala sam prema njemu ispruženih ruku. On me je video i, sagnuvši se nada me, pritisnuo je svoje usne na moje čelo.

Oh! To je bio poslednji poljubac, i on je još tu na mome, čelu.

Dok smo silazile, primetile smo na jezeru, kroz lozu na terasi, barke koje su bivale sve veće, barke koje su malopre ličile na crne tačke, a koje su tada izgledale kao ptice što seku površinu vode.

U isto vreme dvadeset Palikara, sakrivenih u kiosku u blizini moga oca, posmatralo je zakrvavljenih očiju dolazak tih brodova, držeći spremne svoje dugačke puške, ukrašene sedefom i srebrom, dok se na podu nalazila cela gomila kuršuma. Moj otac je, s vremena na vreme, gledao na svoj sat, hodajući uplašeno gore-dole.

To mi se urezalo u sećanje kada sam ga ostavljala, pošto sam dobila poslednji poljubac od njega.

Moja majka i ja sišle smo u podzemlje. Selim je bio stalno na svom mestu. On nam se tužno osmehnuo. Potražile smo jastuke na drugom kraju pećine i prišle smo Selimu da sednemo do njega: u velikim opasnostima traže se odana srca i, makako da sam bila mala, osećala sam instinktivno da je velika nesreća kružila nad našim glavama.

Albert je često slušao o poslednjim časovima Janjinskog vezira, ali ne od svoga oca, koji o tome nije nikada govorio, nego od stranaca. Čitao je razne priče o njegovoj smrti, ali ga je ta istorija, koja je oživela u ličnosti i glasu mlade devojke, ta tužna elegija, ta živa poema prožimala u isti mah čudnom draži i neizrecivom grozom.

Hajdeja je, međutim, predajući se potpuno tim strašnim uspomenama, u jednom trenutku prestala da govori. Njeno čelo, kao cvet koji se savija na buri, palo je na njenu ruku, i činilo se kao da njene oči bludeći u daljinu još uvek gledaju na horizontu zeleni Pind i plavu vodu janjinskog jezera, tog čarobnog ogledala u kome se videla mračna slika koju je ona opisivala.

Monte Kristo ju je posmatrao sa interesovanjem i sažaljenjem koje se ne može opisati.

— Produži, kćeri moja — reče grof na grčkom.

Hajdeja ponovo diže čelo, kao da su je zvučne reči koje je izgovorio Monte Kristo trgle iz nekog sna, i ona produži:

— Bilo je četiri časa posle podne, ali mada je napolju bio dan svetao i jasan, mi smo u podzemlju bili u tami.

U pećini se videla jedna jedina svetlost nalik na treperavu zvezdu u dubini tamnog neba: to je bio Selimov fitilj. Moja majka je bila hrišćanka i ona se molila.

Selim je s vremena na vreme ponavljao svete reči:

"Alah je velik!"

Međutim, moja majka je imala još malo nade. Dok smo silazile, učinilo joj se da je poznala Francuza koji je bio upućen u Carigrad i u koga je moj otac imao potpuno poverenje, jer je znao da su vojnici francuskog sultana obično otmeni i plemeniti ljudi. Ona je pošla nekoliko koraka prema stepenicama i oslušnula je.

"— Približuju se, — rekla je — samo da donesu mir i život.

"— Čega se plašiš, Vasilika — upitao je Selim glasom koji je u isto vreme bio blag i ponosan. — Ako nam ne donesu mir, mi ćemo njima doneti smrt."

I dok je, mašući kopljem, oživljavao plamen na njegovom vrhu, naličio je na Dionizosa sa antičkog Krita.

Međutim, kako sam ja bila još mala i naivna, plašila sam se te hrabrosti, koju sam smatrala surovom i bezumnom, i bojala sam se te strašne smrti u vazduhu i plamenu.

Moja majka je imala isto osećanje i ja sam primećivala kako drhti.

"— Bože moj! Bože moj, mama! — uzviknula sam — Zar ćemo umreti?" A robinje, kad su čule moj glas, počele su da plaču i da kukaju još više.

"— Dete, — rekla mi je Vasilika — neka te bog sačuva da ne zaželim smrt koje se danas plašiš!"

A zatim je tiho upitala:

"— Selime, šta je naredio gospodar?

"— Ako mi pošalje svoj nož, to znači da je sultan odbio da mu ukaže svoju milost i ja ću zapaliti barut, a ako mi pošalje prsten, to znači da mu je sultan oprostio i ja ću napustiti barutanu.

"— Prijatelju, — rekla je moja majka — kada dođe gospodarevo naređenje, ako ti pošalje nož, umesto da nas ubiješ tom smrću, koja nas ispunjuje užasom, pružićemo ti grlo i ti ćeš nas ubiti gospodarevim nožem.

"— Da, Vasilika" — odgovorio je mirno Selim.

Iznenada smo začule neku veliku buku. Oslušnule smo; to su bili uzvici radosti. Ime Francuza koji je bio poslan u Carigrad klicali su naši Palikari i ono je odjekivalo sa svih strana. Bilo je očevidno da je doneo odgovor uzvišenog cara i da je odgovor bio povoljan.

— I vi se ne sećate toga imena? — reče Morserf, spreman da pomogne mladoj devojci da se seti.

Monte Kristo joj dade znak.

— Ne sećam se — odgovori Hajdeja. — Graja je postajala sve veća. Sve bliže su se čuli koraci: silazili su niz stepenice u podzemlje.

Selim je pripremio koplje.

Uskoro se pojavila jedna senka u plavičastom polusvetlu, koje je od svetlosti dana dopiralo do vrata pećine.

"— Ko si ti? — povikao je Selim. — Ali, ma ko bio, ni koraka da nisi više kročio.

"— Neka je slava sultanu! — rekla je tamna prilika. — Milost je data veziru Aliji, i ne samo da mu je poklonjen život, nego mu je vraćeno i njegovo imanje."

Moja majka uskliknu od radosti i pritisnu me na srce.

"— Stani! — reče joj Selim, videći da je već pojurila prema izlazu. — Ti znaš da mi je potreban prsten.

"— Tako je." — rekla je moja majka i pala je na kolena, dignuvši me prema nebu kao da je u isti mah, dok se molila bogu za mene, htela da me podigne prema njemu.

Hajdeja se po drugi put zaustavi, savladana uzbuđenjem od koga joj je, znoj izbio po prebledelom čelu, dok joj je glas bio tako prigušen da se činilo kao da ne može da izađe iz njenog osušenog grla.

Monte Kristo nasu u čašu malo hladne vode i pruži joj je, govoreći sa nežnošću, kroz koju se jedva naziralo naređenje:

— Hrabro, kćeri moja!

Hajdeja obrisa oči i čelo i produži:

— Za to vreme su naše oči, naviknute na mrak, poznale pašinog izaslanika: to je bio prijatelj.

Selim ga je poznao, ali je taj valjani mladić znao samo za jedno: izvršiti naređenje!

"— U ime koga dolaziš? — upitao je on.

"— Ja dolazim u ime našeg gospodara, Ali-Tebelina.

"— Ako dolaziš u ime Alijino, ti znaš šta mi moraš predati?

"— Da, — rekao je izaslanik — ja ti donosim njegov prsten."

Rekavši to, digao je ruku iznad glave, ali, kako je bio isuviše daleko i kako nije bilo dovoljno svetlosti, Selim nije mogao sa mesta na kome smo se nalazili razaznati i poznati predmet koji mu je izaslanik pokazivao.

"— Ne vidim šta držiš u ruci — rekao je Selim.

"— Približi se. — rekao je glasnik — ili ću se ja približiti.

"— Ni jedan ni drugi — odgovorio je mladi vojnik. — Ostavi taj predmet koji mi pokazuješ, tu na svetlost, na mestu gde se nalaziš, i izmakni se da ga vidim.

"— Neka bude "— rekao je glasnik.

I on se izmakao pošto je na označeno mesto položio predmet koji je pokazivao.

Naša srca su lupala: izgledalo nam je da je taj predmet zaista prsten. Samo, da li je to bio prsten moga oca.

Selim je, držeći u ruci stalno upaljeni fitilj, prišao do ulaza, nagnuo se, sav osvetljen svetlosnim zrakom, i podigao ugovoreni znak.

"— Gospodarev prsten, — rekao je on poljubivši ga — dobro je!"

I on ugasi fitilj, okrenuvši ga zemlji.

Glasnik uzviknu radosno i zalupa rukama. Na taj znak pojaviše se četiri vojnika seraskera Kuršida i Selim pade proboden sa pet noževa.

A onda, opijeni svojim zločinom, iako još bledi od straha, oni provališe u podrum tražeći na sve strane da nema negde vatre, a zatim navališe na vreće sa zlatom.

Za to vreme me je moja majka uzela na ruke i, kako je bila jaka pretrčala je brzo krivudavim hodnicima koje smo samo mi poznavali i stigla do tajnih stepenica kioska, na kojima je vladala strašna gužva.

Donje dvorane su bile pune Kuršidovih čodoara, to jest naših neprijatelja.

U času kada je moja majka htela da otvori mala vrata, začule smo strašan i preteći pašin glas.

Moja majka je prislonila oko na pukotinu između dve daske, a jedna se slučajno nalazila i preda mnom, te sam pogledala i ja.

"— Šta hoćete? — govorio je moj otac ljudima koji su držali u ruci neku hartiju sa zlatnim slovima.

"— Hoćemo da ti saopštimo volju njegovog veličanstva — odgovorio je jedan od njih. — Vidiš li ovaj ferman?

"— Vidim ga — rekao je moj otac.

"— Pa dobro! Čitaj ga, on traži tvoju glavu."

Moj otac je prsnuo u smeh strašniji nego ikakva pretnja. Još nije ni prestao da se smeje a već su dva metka poletela iz pištolja koje je držao u rukama i ubila dva čoveka.

Palikari, koji su ležali na sve strane oko moga oca sa licem prema podu, digoše se i otvoriše vatru. Soba se ispuni praskom, vatrom i dimom.

U istom trenutku otpočela je vatra i sa druge strane i kuršumi su probijali daske svuda oko nas.

Oh! Kako je bio lep, kako je bio velik vezir Ali-Tebelin, moj otac, usred tih kuršuma sa sabljom u ruci, lica crnog od baruta! Kako su bežali njegovi neprijatelji!

"— Selime, Selime! — viknuo je on. — čuvaru vatre, izvrši svoju dužnost!

"— Selim je mrtav, — odgovorio je jedan glas, koji je dolazio, činilo se, iz dubine kioska — a ti, Alija, gospodaru moj, ti si izgubljen!"

U isti mah začu se jedan potmuli prasak i pod se razlete u komade svuda oko moga oca.

Čodoari su pucali kroz pod. Tri ili četiri Palikara su pala pogođena odozdo kuršumima koji su im razderali celo telo.

Moj otac je urliknuo, zabio je prste u rupu od kuršuma i istrgao je celu dasku.

Ali je u isto vreme kroz taj otvor bilo ispaljeno dvadeset metaka i plamen, koji je izbijao otuda kao iz kratera kakvog vulkana, zahvatio je sobu i počeo da je proždire.

Usred tog užasnog meteža, usred strašnih uzvika, začula su se dva pucnja, razgovetnija od ostalih, i dva krika, bolnija nego svi drugi krici. Ja sam se sledila od straha. To su dve kugle smrtno pogodile moga oca, a dva krika bila su dva njegova krika.

Međutim, ostao je na nogama, držeći se grčevito za jedan prozor. Moja majka je tresla vratima da bi ušla i umrla s njim, ali su vrata bila iznutra zatvorena.

Svuda oko njega uvijali su se Palikari u grčevima agonije. Dvojica ili trojica od njih, koji nisu imali rana ili su bili lako ranjeni, iskočili su kroz prozore. U isto vreme je ceo pod počeo da puca, izlomljen odozdo. Moj otac je pao na jedno koleno. U tom času ispružilo se prema njemu dvadeset ruku naoružanih sabljama, pištoljima, noževima, i dvadeset udaraca pogodilo je u isti mah jednog jedinog čoveka. U vatrenom vihoru koji su demoni raspaljivali urličući, moj otac je nestao kao da se pakao otvorio pod njegovim nogama.

Osetila sam kako me nešto povuklo na zemlju: moja majka je pala onesvešćena.

Hajdeja opusti obe ruke i zaječa, gledajući u grofa, kao da je pitala da li je bio zadovoljan njenom poslušnošću.

Grof se diže, priđe joj, uze je za ruku i reče na grčkom:

— Odmori se, drago dete, i priberi snagu misleći na to da postoji bog koji kažnjava izdajnike.

— To je strašna priča, grofe, — reče Albert sav uplašen Hajdejinim bledilom — i ja sada žalim što sam bio tako svirepo radoznao.

— Nije to ništa — odgovori Monte Kristo.

A zatim, spustivši ruku na glavu mlade devojke, produži:

— Hajdeja je hrabra žena i ona pokatkad nađe olakšanje u tome da ispriča svoje bolove.

— Jer me, gospodaru moj, — reče živo mlada devojka — moji bolovi sećaju na tvoja dobročinstva.

Albert je pogleda sa radoznalošću, jer ona još nije bila ispričala ono što je on najviše želeo da zna, a to je kako je postala grofova robinja.

Hajdeja je videla tu istu želju i u grofovim i u Albertovim očima.

Ona produži:

— Kad se moja majka osvestila, nalazili smo se pred seraskerom.

"— Ubijte me, — rekla je ona — ali poštedite čast Alijine udovice.

"— Ne treba da se obraćaš meni — rekao je Kuršid.

"— Nego kome?

"— Tvom novom gospodaru.

"— Ko je on?

"— Evo ga."

— I Kuršid nam pokaza jednog od onih koji su najviše doprineli smrti moga oca — produži mlada devojka sa nekom mračnom srdžbom.

— Onda ste — upita Albert — postale vlasništvo toga čoveka?

— Ne, — odgovori Hajdeja — on se nije usudio da nas drži, nego nas je prodao trgovcima robljem koji su išli u Carigrad. Prošle smo celu Grčku i stigle smo, umirući, pred vrata carskoga grada, zakrčena radoznalim svetom, koji se sklanjao da bi nas propustio da prođemo. Moja majka je najednom pogledala u pravcu u kome je ta svetina upravljala svoje poglede, vrisnula je i pala, pokazujući mi jednu glavu iznad tih vrata. Ispod glave su bile napisane reči: "Ovo je glava Ali-Tebelina, paše janjinskog." Pokušala sam, plačući, da podignem majku bila je mrtva! Odveli su nas na bazar, kupio me je jedan bogati Jermenin, dao mi učitelje, obrazovao me i, kad sam imala trinaest godina, prodao me sultanu Mahmudu.

— Od koga sam je otkupio ja, — reče Monte Kristo — kao što sam vam već rekao, Alberte, za onaj smaragd, nalik na ovaj u kome držim moje pilule hašiša.

— Oh! Ti si dobar, ti si velik, gospodaru moj, — reče Hajdeja poljubivši ruku Monte Krista — i ja sam srećna što tebi pripadam!

Albert je bio preneražen onim što je video i čuo.

— Popijte kafu, — reče mu grof — priča je završena.

PETI DEO

1. PIŠU NAM IZ JANJINE

Franc je teturajući izašao iz Vilforove sobe tako zbunjen i tako izgubljen, da se i Valentina sažalila na njega.

Vilfor, koji je jedva izgovorio nekoliko reči bez veze i pobegao u svoj kabinet, primio je posle dva časa sledeće pismo:

Posle onoga što je jutros otkriveno, gospodin Noartije od Vilfora ne može pretpostavljati da bi bila moguća veza između njegove porodice i porodice gospodina Franca od Epineja. Gospodinu Francu od Epineja je strašno i pomisliti da gospodin od Vilfora, koji je, kako izgleda, znao za događaje jutros ispričane, nije pre njega došao na tu pomisao.

Ko bi god u tome trenutku video državnog tužioca, utučenog tim udarcem, ne bi verovao da ga je on predviđao. Zaista, on nije nikada mogao pomisliti da će njegov otac biti toliko iskren, ili pre, toliko surov da ispriča jednu takvu stvar. Tačno je da se gospodin Noartije, prezirući mišljenje svoga sina, nije nikad postarao da u Vilforovim očima osvetli taj događaj, te je Vilfor uvek verovao da je general od Kenela, ili baron od Epineja, prema tome kako će ga ko nazvati, imenom koje je sam sebi stvorio ili imenom koje su mu drugi dali, mučki ubijen, a ne da je poginuo u časnom dvoboju.

To oporo pismo jednog mladića, koji je dotada bio pun poštovanja, smrtno je pogađalo ponos čoveka kakav je bio Vilfor.

Tek što je državni tužilac stigao a svoj kabinet, ušla je i njegova žena.

Francov odlazak iz salona na poziv gospodina Noartijea začudio je sve do te mere da je prisustvo gospođe od Vilfora, koja je ostala sama sa beležnikom i svedocima, postajalo iz časa u čas sve nezgodnije. Tada je gospođa od Vilfora osetila da mora nešto učiniti i izašla je, pošto je objasnila da će pogledati u čemu je stvar.

Gospodin od Vilfora joj je rekao samo toliko da je, posle izvesnog objašnjenja između njega, gospodina Noartijea i gospodina od Epineja, Valentinina udaja za Franca pokvarena.

Teško je bilo takvu stvar saopštiti onima koji su ih čekali, te gospođa od Vilfora, pošto se vrati, reče samo toliko da je gospodin Noartije već u početku razgovora dobio neku vrstu kaplje i da je usled toga potpisivanje ugovora, sasvim prirodno, odgođeno za nekoliko dana.

Ta vest, mada neistinita, došla je tako nezgodno posle dve nesreće iste vrste, da su se slušaoci začuđeno zgledali i povukli ne rekavši ni reči.

U međuvremenu Valentina, srećna i preneražena u isti mah, pošto je poljubila svoga dedu i zahvalila slabom starcu, koji je jednim jedinim udarcem raskinuo taj, kako se njoj činilo, neraskidljivi lanac, zamolila da se povuče u svoju sobu da bi se pribrala i Noartije joj, pokretom oka, odobri to što je tražila.

Ali umesto da se popne u svoju sobu, Valentina, čim je izašla, krenu hodnikom, iziđe na mala vrata i pojuri u vrt. U svim tim događajima koji su se gomilali jedni preko drugih, stalno je neki tupi užas pritiskivao njeno srce. Očekivala je svakog trenutka da se pojavi Morel, bled i pun pretnje, kao lord od Ravensvuda na bračnom ugovoru Lucije od Lamermura.

I stvarno, bilo je krajnje vreme da dođe na kapiju. Maksimilijan je naslutio šta će se desiti kada je video Franca kako sa groblja odlazi sa gospodinom od Vilfora, te je pošao za njim, video je kad je Franc ušao u kuću, kad je iz nje izašao i kad se ponovo vratio sa Albertom i Šato-Renoom. Za njega više nije bilo sumnje. Pojurio je na svoj majur, spreman na sve i siguran da će Valentina dotrčati k njemu čim uhvati prvi slbodan trenutak.

Nije se prevario. Njegovo oko, prislonjeno između dasaka, ugledalo je zaista mladu devojku kako bez onih uobičajenih predostrožnosti trči pravo prema kapiji. Na prvi pogled koji joj je uputio, Maksimilijan se umirio; na prvu reč koju je ona izgovorila, skočio je od radosti.

— Spasen! — reče Valentina.

— Spasen! — ponovi Morel, ne verujući u takvu sreću. — Ali, ko nas je spasao?

— Moj deda. Oh, volite ga mnogo, Morele.

Morel se zakle da će voleti starca svom svojom dušom i tu mu zakletvu nije bilo teško dati, jer mu u tome trenutku nije bilo dosta da ga voli kao prijatelja ili kao oca, on ga je poštovao kao kakvo božanstvo.

— Ali, kako se to dogodilo? — upita Morel. — Kakvo je to čudno sredstvo upotrebio?

Valentina je već zaustila da sve ispriča, ali se priseti da je u svemu tome bila jedna strašna tajna koja nije pripadala samo njenom dedi.

— Docnije ću vam — reče ona — ispričati sve.

— Kada to docnije?

— Kada budem vaša žena.

To je značilo navesti razgovor na temu u kojoj je Morel lako pristajao na sve. Razumeo je da se mora zadovoljiti onim što zna i da je to dosta za taj dan, ali je pristao da se povuče tek na obećanje da će videti Valentinu sutra uveče.

Valentina je obećala to što je Morel želeo. U njenim očima sve je bilo drukčije i, zaista, mnogo joj je lakše sad bilo da veruje da će se udati za Maksimilijana nego sat ranije da se neće udati za Franca.

Za to vreme se gospođa od Vilfora popela kod Noartijea.

Noartije je gledao onim mračnim i strogim pogledom sa kojim ju je obično dočekivao.

— Gospodine, — reče mu ona — nije potrebno da vam kažem da je Valentinina udaja pokvarena, jer je pokvarena ovde.

Noartije je posmatrao hladnokrvno.

— Ali, gospodine, — produži gospođa od Vilfora — vi ne znate da sam se ja uvek protivila toj udaji i da se ona pripremala protiv moje volje.

Noartije pogleda svoju snahu kao čovek koji očekuje objašnjenje.

— A sada, kad je pokvaren taj brak, na koji vi, kao što mi je bilo poznato, niste pristajali, ja sam došla da preduzmem kod vas jedan korak koji ni gospodin od Vilfora ni Valentina ne mogu preduzeti.

Noartijeove oči su pitale kakav je to korak.

— Ja sam došla da vas molim, gospodine, kao jedina koja na to ima pravo, jer sam ja jedina koja od toga neće imati nikakve koristi, da vas zamolim da vašoj unuci vratite, neću da kažem vaše naklonosti, jet ih ona uvek ima, nego vaše imanje.

Noartijeove oči su bile za trenutak u nedoumici: očigledno, tražio je pobude ovog koraka i nije mogao da ih nađe.

— Mogu li se nadati, gospodine, — reče gospođa od Vilfora — da su vaše namere bile u saglasnosti sa ovom mojom molbom?

— Da — učini Noartije.

— U tom slučaju, gospodine, — reče gospođa od Vilfora — ja se povlačim, zahvalna i srećna u isti mah.

I ona se povuče pozdravivši gospodina Noartijea.

Stvarno, već sutradan gospodin Noartije poruči po beležnika: prvi testament je pocepan i načinjen nov, kojim je sve svoje imanje ostavio Valentini, pod uslovom da je ne odvoje od njega.

Neki su računali tada da će gospođica od Vilfora, kao naslednica markiza i markize od Sen-Merana, s obzirom da je ponovo zadobila naklonost svoga dede, imati jednoga dana blizu tri stotine hiljada franaka godišnje rente.

Međutim, dok su se kod Vilforovih nizali opisani događaji u kojima je pokvarena jedna bračna veza, Monte Kristo je posetio gospodina grofa od Morserfa. Da bi Danglaru pokazao svoju spremnost, gospodin od Morserfa je naredio da se upregnu njegovi najbolji konji, obukao je svečanu uniformu general-lajtnanta i nakitio je svima svojim odlikovanjima. Tako udešen odvezao se u ulicu Šose Danten i prijavio se kod Danglara, koji je upravo sastavljao svoj mesečni bilans.

U poslednje vreme to nije bio nikako podesan trenutak u kome bi se Danglar mogao zateći u dobrom raspoloženju.

Videći svoga nekadašnjeg prijatelja, Danglar zauze važan stav i zavali se bezbrižno u fotelju.

Morserf, obično veoma krut, imao je toga puta naprotiv izraz nasmejan i ljubazan. Kako je bio skoro sasvim siguran da će njegove reči naići na dobar prijem, on je bez ikakve diplomatije prišao pravo svome cilju:

— Barone, — rekao je — evo me. Odavno se već vrtimo oko reči koje smo nekada dali…

Morserf je očekivao da će posle tih reči videti kako se razvedrava bankarevo lice, čiju je namrgođenost pripisivao svome ćutanju, ali, naprotiv, što je bilo skoro neverovatno, njegovo lice posta još hladnije.

I Morserf se zaustavi usred rečenice.

— Kakve reči, gospodine grofe? — upita bankar, kao da je uzalud tražio u svojim mislima objašnjenje za ono što je general hteo da kaže.

— Oh, — reče grof — vi ste formalist, dragi moj gospodine, i podsećate me na to da se ceremonija mora obaviti prema svim propisima. Vere mi, u redu je! Oprostite mi, ali, kako ja imam samo jednog sina i kako je ovo prvi put da nameravam da ga ženim, još nemam iskustva i tek se učim: dakle, učiniću što je potrebno.

I Morserf se diže sa usiljenim osmehom, duboko se pokloni pred Danglarom i reče mu:

— Gospodine barone, imam čast da zatražim od vas ruku gospođice Evgenije Danglar, vaše kćeri, za moga sina vikonta Alberta od Morserfa.

Ali Danglar umesto da te reči dočeka sa naklonošću koju je Morserf mogao očekivati od njega, skupi obrve i reče, ne ponudivši grofa koji je još stajao, da sedne:

— Gospodine grofe, pre nego što vam odgovorim, morao bih razmisliti.

— Razmisliti! — ponovi Morserf čudeći se sve više i više. — Zar niste imali vremena da razmislite u toku ovih skoro osam godina, otkada smo prvi put razgovarali o tome braku.

— Gospodine grofe, — reče Danglar — svakoga dana se dešavaju stvari koje izazivaju potrebu da se ponovo razmišlja o odlukama za koje smo verovali da su dovoljno promišljene.

— Kako to? — upita Morserf. — Ne razumem vas, barone!

— Želim da kažem, gospodine, da su od pre petnaest dana nove okolnosti…

— Dozvolite, — reče Morserf — igramo li mi to neku komediju?

— Kako to, komediju?

— Da, izjasnimo se određeno.

— Ništa drugo i ne želim.

— Vi ste videli gospodina od Monte Krista?

— Viđam ga veoma često — reče Danglar tresući podvaljkom. — On je jedan od mojih prijatelja.

— Dobro! Prilikom jednog od vaših poslednjih susreta rekli ste mu da vam se čini kao da sam ja zaboravan i neodlučan u pogledu ovoga braka.

— Tako je.

— Pa dobro, evo me! Nisam ni zaboravan, ni neodlučan, kao što vidite, jer sam došao da vas pozovem da održite vaše obećanje.

Danglar ne odgovori ništa.

— Jeste li iznenada promenili svoje mišljenje, — dodade Morserf — ili ste ovu prosidbu izazvali samo zato da biste sebi priredili zadovoljstvo da me ponizite?

Danglar shvati da bi se stvar mogla okrenuti na zlo po njega ako bi produžio razgovor tonom kojim je otpočeo.

— Gospodine grofe, — reče on — vi imate puno prava da se čudite mome ustručavanju, ja to razumem. Ali, verujte mi da ono žalosti više mene nego ikog, verujte mi da mi ovo ustručavanje naređuju izvesne nužne okolnosti.

— To su prazne reči, dragi moj gospodine, — reče grof — sa kojima bi se neko možda i mogao zadovoljiti, ali grof od Morserfa nije makar ko i, kada čovek kao što je on poseti jednog drugog čoveka, kada ga podseti na datu reč i kada taj čovek svoju reč ne održi, on ima prava da zahteva da mu se barem da dovoljan razlog.

Danglar je bio kukavica, ali nije nikako želeo da takav izgleda: razdražio ga je ton koji je Morserf upotrebio.

— Vi, dakle, smatrate da mi nedostaje dovoljan razlog — odvrati on.

— Šta hoćete da kažete?

— Da dovoljan razlog imam, ali ga je teško dati.

— Ipak, shvatićete da me vaše prećutkivanje ne može zadovoljiti. U svakom slučaju, jedna stvar mi izgleda jasna, a to je da vi odbijate bračnu vezu između naše dece.

— Ne, gospodine, — reče Danglar — ja samo odgađam svoju odluku.

— Ali, valjda ne uobražavate, pretpostavljam, da ću ja prihvatiti vaše ćudi do te mere te da ću mirno i skromno čekati vašu blagonaklonost.

— U redu, gospodine grofe, ako ne možete da čekate, smatrajmo kao da naši planovi nisu ni postojali.

Grof se do krvi ugrize za usnu da ne bi planuo, što bi po svome razdražljivom i oholom karakteru učinio. Međutim, shvatajući da bi u takvoj situaciji ispao smešan, pođe prema vratima salona, ali se naglo predomisli i vrati nazad.

Jedan oblak pređe preko njegovog čela ostavljajući na njemu, mesto uvređenog ponosa, trag neke neodređene zabrinutosti.

— Čujte, dragi moj Danglare, — reče on — mi se poznajemo već godinama i prema tome treba da imamo izvesnih obzira jedan prema drugom. Vi mi dugujete objašnjenje, jer ja zaista ne znam zbog kakvog su se zlosrećnog događaja promenile vaše lepe namere u pogledu moga sina.

— To se uopšte ne tiče vikonta lično, gospodine, i to je sve što mogu da vam kažem — odgovori Danglar, koji je postajao drzak videći kako Morserf postaje mekši.

— A koga se tiče lično? — upita Morserf promenjenim glasom, dok mu čelo strahovito pobledi.

Danglar, kome ne izmače nijedna od tih pojava, premeri Morserfa tako drsko kako nije bio njegov običaj.

— Zahvalite mi što se više ne izjašnjavam — reče on.

Neko nervozno drhtanje, koje je sigurno poticalo od uzdržavane srdžbe, obuze Morserfa.

— Ja imam prava, — odgovori on savlađujući se sa strahovitim naporom — ja imam nameru da od vas zahtevam da se izjasnite. Da li imate nešto protiv gospođe od Morserfa? Da li vam moje imanje nije dovoljno? Da li zbog mojih mišljenja koja su suprotna vašima…

— Ništa od svega toga, gospodine, — reče Danglar. — To me ne bi izvinjavalo, jer sam se obavezao poznavajući sve te činjenice. Ne, ne ispitujte više; mene je zaista stid što sam u vama izazvao to ispitivanje sopstvene savesti. Verujte mi, treba da ostanemo na tome. Odložimo stvar za neko vreme, neće to biti ni raskid ni obaveza. Stvar nije hitna, bože moj! Moja kći ima sedamnaest godina, a vaš sin dvadeset i jednu. Dok mi budemo čekali, vreme će teći. Ono će doneti događaje: stvari koje nam uveče izgledaju tamne, ponekad su sutradan isuviše vedre, kao što se pokatkada za jedan dan pokaže da su neosnovane i najstrašnije klevete.

— Klevete, gospodine, vi velite klevete? — povika Morserf potamnivši kao zemlja. — Neko me kleveta? Mene?

— Gospodine grofe, velim vam, ne objašnjavajmo se.

— Znači, gospodine, moram da pretrpim mirno vaše odbijanje?

— Koje meni naročito teško pada, gospodine. Da, za mene je ono teže nego za vas, jer sam ja računao na čast da ću se sroditi sa vašom porodicom, a pokvarena udaja nanosi uvek više nezgode verenici nego vereniku.

— U redu, gospodine, ne govorimo više o tome.— reče Morserf.

I on izađe iz salona, gužvajući besno svoje rukavice.

Danglar je primetio da se Morserf nijedanput nije usudio da upita da li možda Danglar zbog njega, Morserfa, nije povukao svoju reč.

Uveče je imao dug razgovor sa više svojih prijatelja i gospodin Kavalkanti, koji se stalno nalazio u salonu za dame, izađe poslednji iz bankareve kuće.

Sutradan, čim se probudio, Danglar zatraži novine, koje mu odmah donesoše. On odbaci troje ili četvore i uze Emparsijal.

U tim novinama odgovorni urednik je bio Bošan.

Danglar brzo pocepa omot, otvori novine sa nervoznom žurbom, pređe sa omalovažavanjem preko uvodnika i, pošto stiže na razne vesti, zadrža se, smešeći se zlobno, na jednom člančiću koji je počinjao rečima: Pišu nam iz Janjine.

— Dobro je, — reče on pošto je pročitao — ovaj će me člančić o pukovniku Fernandu vrlo verovatno, osloboditi potrebe da dajem objašnjenja gospodinu grofu od Morserfa.

U istom trenutku, to jest baš kada je otkucavalo devet časova ujutru, Albert od Morserfa se, obučen u crno odelo, pažljivo zakopčano, žustrih pokreta, govoreći odsečno, pojavi u kući na Jelisejskim poljima.

— Gospodin grof je izašao pre skoro pola sata — reče mu vratar.

— Da li je poveo sa sobom Batistena? — upita Morserf.

— Ne, gospodine vikonte.

— Pozovite Batistena, želim da govorim s njim.

Vratar ode da potraži sobara i trenutak docnije vrati se s njim.

— Prijatelju, — reče mu Albert — ja vas molim da izvinite moju radoznalost, ali sam želeo da upitam lično vas da li je vaš gospodar zaista izašao.

— Da, gospodine, — odgovori Batisten.

— Čak i za mene?

— Ja znam sa koliko zadovoljstva moj gospodar prima gospodina i dobro bih se čuvao da ne uključim gospodina u neku opštu meru.

— Imaš pravo, jer imam da razgovaram s njim o jednoj ozbiljnoj stvari. Misliš li da će se dugo zadržati?

— Ne, jer je naredio doručak za deset časova.

— U redu, prošetaću po Jelisejskim poljima i u deset časova ću biti ovde. Ako se gospodin grof vrati pre mene, reci mu da sam ga molio da me sačeka.

— Neću propustiti; gospodin može biti siguran.

Albert ostavi pred grofovim vratima fijaker koji je uzeo na ulici i ode da prošeta pešice.

Kada je prolazio ispred Aleje udovica, učini mu se da je pred vratima Gosenovog strelišta ugledao grofove konje. On im se približi; pošto je poznao konje, poznade i kočijaša.

— Gospodin grof je na gađanju? — upita ga Morserf.

— Da, gospodine, — odgovori kočijaš.

I stvarno, otkada se nalazio u blizini strelišta, Morserf je čuo više pucnjeva u pravilnim vremenskim razmacima. Albert uđe.

U malom vrtu stajao je sluga.

— Izvinite, — reče — da li bi gospodin vikont hteo da sačeka jedan trenutak?

— Zašto to, Filipe? — upita Albert, koga je kao čestog posetioca začudilo to nerazumljivo zadržavanje.

— Zato što osoba koja se sada vežba gađa jedino kad je sama i nikad ne gađa pred nekim drugim.

— Čak ni pred vama, Filipe?

— Kao što vidite, gospodine, ja sam pred vratima svoje lože.

— A ko mu puni pištolje?

— Njegov sluga.

— Jedan Nubijac?

— Crnac.

— Tako je.

— Znači, vi poznajete toga gospodina?

— Došao sam po njega, to je moj prijatelj.

— E, onda, to je druga stvar. Ući ću da ga obavestim.

I Filip, iz vlastite radoznalosti, uđe u kolibu od dasaka. Trenutak docnije pojavi se Monte Kristo na pragu.

— Oprostite mi što vas progonim čak ovamo, dragi moj grofe, — reče Albert — ali vam moram reći odmah da nema nikakve krivice vaših ljudi i da sam vas našao samo svojom sopstvenom nametljivošću. Bio sam kod vas, rekli su mi da ste u šetnji i da ćete se vratiti u deset časova na doručak. Onda sam i ja pošao da se šetam, čekajući deset časova, i u šetnji sam primetio vaše konje i vaša kola.

— Nadam se, prema tome što kažete, da ste došli da zajedno doručkujemo.

— Ne, hvala, nije u pitanju doručak u ovome času. Možda ćemo doručkovati docnije, ali u rđavom društvu, bogami!

— Ma šta vi to pričate?

— Dragi moj, danas ću izaći na dvoboj.

— Vi? A zašto to?

— Pa da bih se tukao, dođavola!

— Da, to sam čuo, ali zbog čega? Ljudi se tuku zbog hiljadu raznih stvari, znate i sami.

— Zbog časti.

— Ah, to je već teška stvar.

— Tako teška da sam došao kod vas da vas zamolim za jednu uslugu.

— Kakvu?

— Da budete moj svedok.

— To već postaje ozbiljno. Ne govorimo ovde ništa i vratimo se k meni. Alija, daj mi vode.

Grof zavrnu rukave i pređe u mali trem koji se nalazio ispred strelišta, gde su strelci obično prali ruke.

— Uđite, gospodine vikonte, — šapnu Filip — videćemo nešto čudno.

Morserf uđe. Umesto nišana, na dasku su bile pričvršćene karte za igranje.

Izdaleka se Morserfu učinilo da su karte bile potpune, od asa do desetke.

— Ah, ah, — uzviknu Albert — izgleda kao da ste maločas igrali piketa?

— Ne, — reče grof — nego sam izvodio neke veštine sa kartama.

— Kako to?

— Da, te karte koje vidite redom, to su samo asovi i dvojke, ali su moje kugle napravile od njih trojke, petice, sedmice, osmice, devetke i desetke.

Albert se približi.

Stvarno, kugle su na savršeno pravilnim razmacima zamenile znake kojih nije bilo i probušile karte na mestima na kojima su znaci morali biti naslikani. Dok je prilazio tabli, Morserf podiže sa zemlje dve ili tri lastavice koje su bile toliko neoprezne da prolete na dometu grofovog pištolja i koje je grof oborio.

— Đavolski gađano! — uzviknu Morserf.

— Šta ćete, dragi moj vikonte, — reče Monte Kristo brišući ruke ubrusom koji je doneo Alija — moram ispuniti nečim svoje dokone časove. Ali hodite, čekam vas.

Obojica se popeše u grofova kola, koja ih posle nekoliko trenutaka odvezoše pred vrata broja 30.

Monte Kristo uvede Morserfa u svoj kabinet i pokaza mu stolicu. Obojica sedoše.

— A sada, razgovarajmo mirno — reče grof.

— Vidite da sam savršeno miran.

— Sa kim hoćete da se tučete?

— Sa Bošanom.

— Pa on je vaš prijatelj!

— Ljudi se tuku i sa prijateljima.

— Ipak, za to je potreban neki razlog.

— Razloga imam.

— A šta vam je učinio?

— U jednom sinoćnjem listu ima… Ali, eto, čitajte sami.

Albert pruži Monte Kristu novine u kojima grof pročita sledeće:

Pišu nam iz Janjine:

Saznali smo za jednu činjenicu, do sada nepoznatu, ili bar neobjavljenu: tvrđave u Janjini koje su branile grad predao je Turcima jedan francuski oficir u koga je vezir Ali-Tebelin imao potpuno poverenje i koji se zvao Fernando.

— Pa dobro, — upita Monte Kristo — šta vi nalazite u tome što bi vas pogađalo?

— Kako to, šta nalazim?

— Da. šta se tiče vas što je tvrđave u Janjini predao oficir po imenu Fernando?

— Tiče me se zbog toga što se moj otac, grof od Morserfa, krštenim imenom zove Fernando,

— I vaš otac je služio Ali-pašu.

— To jest, borio se za nezavisnost Grčke. Eto gde je kleveta.

— Ah, tako! Dragi moj vikonte, govorimo razumno.

— Ništa drugo i ne želim.

— Recite mi, molim vas, koji đavo zna u Francuskoj da su oficir Fernando i grof od Morserfa jedna ista osoba i ko se danas brine za Janjinu, koja je osvojena hiljadu osam stotina dvadeset i druge ili dvadeset i treće, kako mi se čini?

— Baš u tome i jeste cela podlost: pustili su da vreme prođe, pa su se tek danas vratili na zaboravljene događaje da bi iz njih napravih skandal koji bi mogao ukaljati čoveka na visokom položaju. Pa dobro! Ja, kao naslednik imena moga oca ne dozvoljavam da na to ime bude bačena ni senka neke sumnje. Poslaću Bošanu, čiji je list objavio tu belešku, dva svedoka, i on će je oporeći.

— Bošan neće ništa oporeći.

— Onda ćemo se tući.

— Ne, nećete se tući, jer će vam on odgovoriti da se u grčkoj vojsci nalazilo možda pedeset oficira čije je ime bilo Fernando.

— Tući ćemo se i pored takvog odgovora. Oh, ja tražim da se to opovrgne… Moj otac, tako plemenit vojnik, sa tako slavnom karijerom…

— Ili će, možda, objaviti: "Imamo osnova da verujemo da taj Fernando nema ničeg zajedničkog sa gospodinom grofom od Morserfa, čije je kršteno ime takođe Fernando."

— Meni je potrebno potpuno opovrgavanje, sa takvim se neću zadovoljiti!

— I poslaćete mu svoje svedoke?

— Da.

— Niste u pravu.

— To znači da mi odbijate uslugu koju sam zatražio od vas.

— Ah! Vi znate moju teoriju o dvoboju. Ja sam vam moja shvatanja izložio još u Rimu, da li se sećate toga?

— Pa ipak, dragi moj grofe, malo pre sam zatekao kako se bavite nečim što baš nije nimalo u skladu sa tom vašom teorijom.

— Stvar je u tome, dragi moj prijatelju, što, razumite, ne treba nikad biti isključiv. Kada se živi sa ludacima, valja proći i kroz školu bezumlja. Neka usijana glava, koja neće imati nikakvog većeg razloga da traži svađu sa mnom nego što ga vi imate da se svađate sa Bošanom, može svakog trenutka doći po mene zbog bilo kakve budalaštine, ili mi poslati svoje svedoke, ili me uvrediti na nekom javnom mestu. E, vidite, takvu usijanu glavu treba ubiti.

— Dakle, priznajete da biste se i vi tukli?

— Pa naravno!

— Zašto, onda, hoćete da se ja ne tučem?

— Ja ne kažem da vi uopšte ne treba da se tučete. Ja samo velim da je dvoboj ozbiljna stvar o kojoj valja promisliti.

— Da li je on razmišljao kada je vređao moga oca?

— Ako nije razmišljao i ako vam to prizna, treba mu oprostiti.

— Oh, dragi moj grofe, vi ste isuviše popustljivi.

— A vi ste isuviše strogi. Vidite, ja pretpostavljam… Saslušajte me, ja pretpostavljam… Nemojte se ljutiti zbog ovog što ću reći!

— Slušam.

— Pretpostavljam da je objavljena činjenica istinita.

— Jedan sin ne sme dopustiti takvu pretpostavku o časti svoga oca.

— Eh, bože moj! Mi živimo u vremenu u kome se dopuštaju razne stvari!

— To je baš porok našeg vremena.

— Nameravate li, možda, da ga vi reformišete?

— Da, ukoliko se mene tiče.

— Bože moj! Ali ste vi strogi, dragi prijatelju!

— Ja sam takav.

— Jeste li u stanju da primite dobar savet?

— Da, kada savet dolazi od prijatelja.

— Smatrate li me svojim prijateljem?

— Da.

— Onda, pre nego što pošaljete svoje svedoke Bošanu, obavestite se.

— Od koga?

— Eh, pobogu! Od Hajdeje, na primer.

— Zašto bih jednu ženu uplitao u tu stvar? Šta tu ona može da učini?

— Može vam izjaviti da vaš otac, na primer, nije imao nikakvu ulogu u porazu i smrti njenog oca, ili vas može obavestiti o toj stvari, ako je slučajno vaš otac imao nesreću…

— Već sam vam rekao, dragi moj grofe, da ne mogu dopustiti takvu pretpostavku.

— Znači, odbijate da pođete tim putem?

— Odbijam.

— Apsolutno?

— Apsolutno.

— Onda, moj poslednji savet.

— U redu! Ali poslednji.

— Možda ga ne želite?

— Naprotiv, ja ga tražim.

— Ne šaljite svedoke Bošanu.

— Kako?

— Potražite ga sami.

— To je protiv svih običaja.

— I vaša stvar nije obična stvar.

— A zašto bi trebalo da ja lično odem, moliću lepo?

— Jer će tako cela stvar ostati između vas i Bošana.

— Budite jasniji.

— Stvar je jasna. Ako je Bošan raspoložen da vest poreče, treba mu priznati dobru volju; njegovo poricanje zbog toga neće biti manje. A ako odbije, imaćete vremena da dva strana čoveka uvedete u svoju tajnu.

— To neće biti dva stranca, nego dva prijatelja.

— Današnji prijatelji su sutrašnji neprijatelji.

— Ma nije valjda!

— Dokaz je Bošan.

— Dakle…

— Dakle, ja vam preporučujem obazrivost.

— Dakle, vi smatrate da bih ja lično morao potražiti Bošana?

— Da.

— Sam?

— Sam. Kada želimo da izvučemo nešto od samoljublja jednog čoveka, onda samoljublje toga čoveka treba poštedeti čak i od senke bola.

— Mislim da imate pravo.

— Ah! To je zaista sreća.

— Ići ću sam.

— Idite, ali biste još bolje učinili da uopšte ne idete.

— To je nemoguće.

— Onda, učinite tako. To će još uvek biti bolje od onog što ste hteli da učinite.

— Ali, u slučaju da i pored sve moje obazrivosti dođe do dvoboja, da li ćete biti moj svedok?

— Dragi moj vikonte, — reče Monte Kristo sa najvećom ozbiljnošcu — morali ste se uveriti da sam vam u potrebnom času i na potrebnom mestu bio potpuno odan, ali usluga koju sad od mene tražite izlazi iz kruga onih koje vam mogu učiniti.

— Zašto to?

— Možda ćete saznati jednoga dana.

— A dotle?

— Ja vas molim da imate razumevanja za moju tajnu.

— U redu. Uzeću Franca i Šato-Renoa.

— Uzmite Franca i ŠatoRenoa, to će biti vrlo dobro.

— Ali, ako se budem borio, daćete mi neku lekciju iz mačevanja ili gađanja pištoljem.

— Ne, i to je nešto što je nemoguće.

— Čudan ste vi čovek! Znači, vi nećete da se mešate ni u što.

— Apsolutno ne.

— Onda, ne govorimo više o tome. Zbogom, grofe.

— Zbogom, vikonte.

Morserf uze šešir i izađe.

Pred vratima je našao svoj fijaker. Uzdržavajući što je bolje mogao svoju srdžbu, odveze se kod Bošana. Bošan je bio u redakciji.

Albert se tada odveze u redakciju lista.

Bošan se nalazio u jednom mračnom i prašnjavom kabinetu, kakve su kancelarije u svim novinskim redakcijama od njihovog postanka.

Prijavili su mu Alberta od Morserfa. On zatraži da mu dva puta ponove ime, a zatim povika još uvek ne verujući:

— Uđite!

Albert se pojavi. Bošan uzviknu, videći svoga prijatelja kako preskače preko svežnjeva hartije i kako, nenaviknut na taj nered, gazi po novinama svih veličina koje su pokrivale ne samo pod nego i ceo njegov pisaći sto.

— Ovamo, ovamo, dragi moj Alberte, — reče on pružajući ruku mladom čoveku. — Koji je đavo vas doveo? Da se niste izgubili kao mali Palčić, ili ste prosto došli da me pozovete na ručak? Pokušajte da nađete neku stolicu. Eno, tamo, pored onog geranijuma, koji me jedini ovde podseća da na svetu ima i drugih listova osim listova papira.

— Bošane, — reče Albert — došao sam da govorim s vama o vašem listu.

— Vi, Morserfe? A šta biste želeli?

— Želim ispravku.

— Vi, ispravku? A u vezi s čim, Alberte? Ali, sedite najpre!

— Hvala, — odgovori Albert i po drugi put sa lakim pokretom glave.

— Objasnite stvar.

— Ispravku u vezi sa vesti koja pogađa čast jednoga člana moje porodice.

— Ma nemojte! — reče Bošan iznenađeno. — Kakva je to vest? Nije moguće.

— Vest iz Janjine.

— Iz Janjine?

— Da, iz Janjine. Zaista, vi izgleda kao da ne znate šta me je ovamo dovelo.

— Časti mi… Batiste! Jedan jučerašnji primerak! — povika Bošan.

— Nije potrebno, doneo sam ga ja. Bošan pročita mrmljajući: "Pišu nam iz Janjine itd. itd."

— Vi shvatate da je stvar ozbiljna — reče Morserf, kada je Bošan završio.

— Taj oficir, dakle, je neki vaš rođak? — upita novinar.

— Da — reče Albert porumenevši.

— E, lepo! Šta želite da učinim što bi vam bilo po volji? — reče Bošan ljubazno.

— Hteo bih, dragi moj Bošane, da tu vest demantujete.

Bošan pogleda Alberta sa pažnjom koja je očigledno izražavala njegovu naklonost.

— Vidite, — reče on — to će nas odvesti u dugačak razgovor, jer je demantovanje uvek veoma ozbiljna stvar. Sedite, pročitaću ponovo ta tri-četiri reda.

Albert sede i Bošan ponovo pročita sa više pažnje nego prvi put redove na koje se žalio njegov prijatelj.

— Dakle, vidite i sami, — reče Albert odlučno, čak grubo — u vašem listu je uvređen jedan član moje porodice i ja zahtevam ispravku.

— Vi… zahtevate…

— Da, zahtevam!

— Dozvolite mi da vam kažem da niste nimalo parlamentarni, dragi moj vikonte.

— Ne želim ni da budem — odvrati mladi čovek dižući se. — Ja tražim poricanje vesti koju ste vi juče objavili i ja ću to postići. Vi ste moj prijatelj dovoljno dugo, — produži Albert stegnutih usana, videći da je Bošan sa svoje strane počeo da diže glavu sa prezrivim izrazom — vi ste moj prijatelj dovoljno dugo i kao takav me, nadam se, poznajete dovoljno da shvatite moju upornost u ovakvim prilikama.

— Ako i jesam vaš prijatelj, Morserfe, vi ćete me rečima kao što su ove koje ste maločas izgovarali naterati da to zaboravim… Ali, ne ljutimo se, ili bar ne još zasada… Vi ste uznemireni, razdraženi, naljućeni… Recite, ko je taj vaš rođak čije je ime Fernando?

— To je moj otac, — reče Albert — gospodin Fernando Mondego, grof od Morserfa, stari borac koji je video dvadeset bojnih polja i čije bi plemenite ožiljke neko hteo sada da ukalja prljavim blatom izvučenim iz jarka.

— To je vaš otac? — reče Bošan. — To je već druga stvar. Ja shvatam vaš gnev, dragi moj Alberte… Pročitajmo ponovo…

I on ponovo pročita belešku, mereći ovoga puta svaku reč.

— Ali, gde vi vidite — upita Bošan — da je Fernando, o kome se govori u ovoj vesti, vaš otac?

— Nigde, znam ja to dobro; ali, videće drugi. I zbog toga zahtevam da ta vest bude demantovana.

Na tu reč zahtevam Bošan diže oči i pogleda Morserfa, a zatim ih odmah obori i ostade jedan trenutak zamišljen.

— Vi ćete demantovati tu vest, zar ne, Bošane?— ponovi Morserf sa srdžbom koja je sve više rasla, ali je još uvek bila prigušena.

— Da — reče Bošan.

— Vrlo dobro! — reče Albert.

— Ali, kada se uverim da je vest lažna.

— Kako!

— Da, stvar vredi truda da bude rasvetljena i ja ću je rasvetliti.

— Ali, gospodine, šta vi smatrate da je potrebno da se rasvetljava u celoj toj stvari? — reče Albert izgubivši meru. — Ako ne verujete da je to moj otac, recite odmah. Ako verujete da je on, dajte mi razloge za takvo mišljenje.

Bošan pogleda Alberta sa onim osmehom koji je bio samo njemu svojstven i koji je umeo da izrazi svako osećanje.

— Gospodine, — odvrati on — ako ste došli da od mene tražite razloge, trebalo je da to učinite odmah u početku a ne da mi govorite o prijateljstvu i drugim zaludnim stvarima kao što su one koje strpljivo slušam već pola sata. Da li ćemo, zaista, tim putem ubuduće da idemo!

— Da, ako ne poreknete gadnu klevetu!

— Trenutak samo! Pre svega bez pretnji, moliću, gospodine Alberte Mondego, vikonte od Morserfa, jer ih ja ne podnosim ni od neprijatelja, a još manje od prijatelja. Dakle, vi zahtevate da demantujete vest o pukovniku Fernandu, vest u kojoj, časti mi moje, nisam imao nikakvog učešća?

— Da, ja to zahtevam! — reče Albert, koji je već počeo da gubi glavu.

— Inače ćemo se tući? — produži Bošan i dalje hladnokrvno.

— Da — odvrati Albert podižući glas.

— Pa lepo, — reče Bošan — evo vam moga odgovora, dragi gospodine: tu vest nisam u list uneo ja, nisam ni znao za nju, ali ste vi, svojim korakom skrenuli na nju moju pažnju; moja pažnja se za nju čvrsto uhvatila i ona će ostati takva kakva je sve dotle dok ne bude sa punim pravom demantovana ili potvrđena.

— Gospodine, — reče Albert dižući se — imaću, dakle, čast da vam uputim svoje svedoke. Sa njima ćete raspraviti pitanje mesta i oružja.

— Odlično, dragi moj gospodine.

— I mi ćemo se susresti još večeras, ili najkasnije sutra.

— Ne! Ne! Ja ću se tući kada bude potrebno i prema mome mišljenju, a ja imam pravo da ga izrazim, jer sam ja primio izazov, prema mome mišljenju, velim, čas još nije stigao. Ja znam da vi vrlo dobro vladate mačem, a ja prilično, znam da od šest meta pogađate u tri, a približno i ja tako. Znam da će dvoboj između nas biti ozbiljan dvoboj, jer ste vi hrabri a… i ja takođe. Ne želim, dakle, da se bez razloga izlažem tome da vas ubijem ili da vi ubijete mene. Stoga vam ja sa svoje strane postavljam pitanje i to kategorički: da li vam je stalo do toga demantija do te mere da ćete me ubiti iako sam vam rekao, iako vam ponavljam, iako vam tvrdim, jamčeći čašću, da nisam znao za tu vest i, najzad, iako vam izjavljujem da je nemoguće za svakog drugog osim za jednog don Jafeta kao što ste vi da pronađe gospodina grofa od Morserfa pod imenom ovoga Fernanda?

— Stalo mi je do njega apsolutno.

— Pa dobro, dragi moj gospodine, pristajem da se koljem sa vama, ali zahtevam tri nedelje. Za tri nedelje vi ćete me naći i ja ću vam reći: da, vest je lažna, ja ću je poreći. Ili: da, vest je istinita i ja ću izvući mačeve iz korica, ili pištolje iz kutije, prema vašem izboru.

— Tri nedelje! — povika Albert. — Tri nedelje, to su tri veka, a za to vreme će biti ukaljana moja čast!

— Da ste ostali moj prijatelj, ja bih vam rekao: strpi se, prijatelju. Vi ste se pretvorili u moga neprijatelja i ja vam kažem: što se to mene tiče, gospodine!

— Pa dobro, za tri nedelje, neka bude! — reče Morserf. — Ali, znajte, posle tri nedelje neće više biti ni odlaganja ni izgovora koji bi vas mogli osloboditi…

— Gospodine Alberte od Morserfa, — reče Bošan dižući se — kroz prozor vas mogu izbaciti tek kroz tri nedelje, to jest posle dvadeset i jednog dana, a vi imate prava da me tek tada sabljom prepolovite. Danas je dvadeset i deveti avgust i mi ćemo se sresti dvadeset i prvog septembra. A, dotle, poslušajte me, to jest savet koji vam dajem kao vaspitan čovek, poštedimo se onog lajanja dva psa vezana na lancu i udaljena jedan od drugog.

I Bošan pozdravi ozbiljno mladog čoveka, okrenu mu leđa i pređe u štampariju.

Albert se osveti na jednom stubu novina koje razbaca na sve strane, udarajući po njima štapom, posle čega ode, osvrnuvši se dva-tri puta prema vratima štamparije.

Dok je, prelazeći u kolima preko bulevara, udarao bičem ispred sebe, pošto je pre toga šibao nevinu pocrnelu hartiju koja nije bila ništa kriva za njegovu zlu sreću, Albert primeti Morela kako dignute glave, živog pogleda i mašući rukama prolazi ispred Kineskog kupatila, dolazeći od kapije Sen-Marten i idući u pravcu Madlene.

— Ah, — reče on uzdahnuvši — evo jednog srećnog čoveka!

Slučajno, Albert se nije varao.

2. LIMUNADA

Morel je, zaista, bio srećan.

Gospodin Noartije je upravo poslao po njega i on se toliko žurio da sazna zašto, da nije uzeo ni fijaker, imajući više poverenja u svoje noge nego u noge jednog fijakerskog konja. Krenuo je, dakle, skoro trčeći iz ulice Melej u ulicu Sen-Onore.

Morel je išao gimnastičkim korakom i jadni Baroa je išao za njim što je mogao bolje. Morel je imao trideset i jednu godinu, Baroa je imao šezdeset. Morel je bio pijan od ljubavi, Baroa se rasušio od velike vrućine. Ta su dva čoveka, tako razdvojena godinama i potrebama, ličila na dve stranice jednog trougla: rastavljene u osnovici, one su se spajale na vrhu trougla.

Taj vrh bio je Noartije, koji je poslao po Morela, preporučivši mu da se požuri, što je Morel doslovno poslušao, na veliku žalost Baroa.

Morel je stigao a da se nije ni zaduvao, ljubav daje krila. Ali se Baroa, koji odavno više nije bio zaljubljen, kupao u znoju.

Stari sluga uvede Morela na sporedna vrata, zatvori vrata od kabineta i uskoro šuštanje haljine na parketu najavi Valentinin dolazak.

Valentina je bila čarobno lepa u crnini.

Taj san je postajao tako sladak da je Morel skoro zaželeo da i ne razgovara sa Noartijeom, ali se uskoro začulo kako se starčeva fotelja kreće po parketu i starac uđe.

Noartije sa blagonaklonim pogledom primi zahvaljivanja, kojih je Morel imao puna usta, za Noartijeovo čudesno posredovanje koje je Valentinu i njega spaslo od očajanja. A onda, očima koje su pitale kakva mu je to nova milost bila poklonjena; Morel pogleda mladu devojku, koja je, sedeći daleko od Morela, bojažljivo čekala da bude prinuđena da govori.

Noartije je takođe pogleda.

— Znači, treba da kažem ono što ste mi stavili u zadatak? — upita ona.

— Da — učini Noartije.

— Gospodine Morele, — reče tada Valentina mladom čoveku koji je proždirao očima — moj dobri deda Noartije imao je da vam kaže hiljadu stvari koje je u toku ova tri dana rekao meni. Danas je poslao po vas da vam ih ja ponovim i ja ću vam ih, dakle, ponoviti, jer me je on izabrao za svoga tumača, ne menjajući ni reči u onom što je želeo da kaže.

— Oh, slušam vas sa velikim nestrpljenjem! — odgovori mladi čovek. — Govorite, gospođice, govorite.

Valentina obori oči: Morelu se to učinilo kao dobar predznak. Valentina je bila slaba samo u sreći.

— Moj deda želi da napusti ovu kuću — reče ona. — Baroa se brine za to da mu nađe pristojan stan.

— A vi, gospođice, — reče Morel — vi koji ste tako dragi i potrebni gospodinu Noartijeu?

— Ja neću nikad napustiti moga dedu, — odvrati mlada devojka — ta je stvar dogovorena između njega i mene. Moj stan biće pored njegovog. Ili ću dobiti pristanak gospodina od Vilfora da stanujem sa deda Noartijeom, ili ga neću dobiti: u prvom slučaju poći ću odmah, u drugom ću sačekati punoletstvo, koje ću steći za deset meseci. Tada ću biti slobodna, sa vlastitim imanjem i…

— I?… — upita Morel.

— I, sa odobrenjem dragog dede, održaću obećanje koje sam vam dala.

Valentina te poslednje reči izgovori tako tiho, da ih Morel ne bi ni čuo da se nije sav pretvorio u uho.

— Jesam li tačno izrazila vaše misli, dragi deda? — upita Valentina obrativši se Noartijeu.

— Da — učini starac.

— A kada jednom budem kod moga dede, — dodade Valentina — gospodin Morel će moći dolaziti da me poseti u prisustvu moga dobrog i poštovanja dostojnog zaštitnika. Ako se ta veza, koju su naša srca počela da izgrađuju možda iz neznanja ili iz ćudljivosti, pokaže kao pogodna i ako pruži obezbeđenje za buduću sreću, jer se, kako vele, ljubav raspaljena preprekama u sigurnosti rashladi, onda će gospodin Morel da me zatraži od same mene, ja ću ga čekati.

— Oh, — povika Morel, došavši u iskušenje da klekne pred starcem kao pred bogom i pred Valentinom kao pred anđelom — oh, kakvo sam dobro učinio u svom životu da zaslužim toliku sreću?

— A dotle, — produži mlada devojka svojim zvučnim i strogim glasom — poštovaćemo obzire i volju naših roditelja, ukoliko ta volja ne teži za tim da nas rastavi zauvek, jednom reči, ja ponavljam tu reč, jer ona kaže sve, čekaćemo.

— I ja vam se kunem, gospodine, — reče Morel — da ću podneti žrtve koje ta reč nameće i to ne sa osećanjem predavanja sudbini, nego sa osećanjem sreće.

— Dakle, — produži Valentina sa pogledom koji je nežno dirnuo Maksimilijanovo srce — ne smete biti nerazumni, prijatelju moj, ne smete dovoditi u nepriliku onu koja, počev od danas, smatra da joj je suđeno da časno i dostojno nosi vaše ime.

Morel položi ruku na srce.

Noartije ih je, međutim, nežno posmatrao. Baroa, koji je ostao u dnu sobe kao čovek od koga nema ništa da se sakrije, smešio se brišući velike kapljice znoja koje su tekle sa njegovog ćelavog temena.

— Oh, bože moj, kako je vrućina dobrom Baroa — reče Valentina.

— Ah, znate, gospođice, — reče Baroa — to je zato što sam trčao, ali je gospodin Morel, moram mu priznati, trčao još brže od mene.

Noartije pokaza okom poslužavnik na kome se nalazila boca sa limunadom i jedna čaša. Ono što je nedostajalo u boci popio je Noartije pola časa pre toga.

— Izvoli, dragi Baroa, — reče mlada devojka — uzmi, vidim da ne skidaš oči sa boce.

— Tačno je da umirem od žeđi — reče Baroa — i da bih vrlo rado popio čašu limunade u vaše zdravlje.

— Samo popij, — reče Valentina — i vrati se za koji trenutak.

Baroa iznese poslužavnik i kroz vrata koja je zaboravio da zatvori moglo se videti kako je, čim se našao u hodniku, zavalio glavu da bi ispraznio čašu koju mu je Valentina napunila.

Valentina i Morel su se upravo pozdravljali u prisustvu Noartijeovom, kada se začu zvono na Vilforovim stepenicama.

Neko je dolazio u posetu.

Valentina pogleda na sat.

— Podne,— reče ona — danas je subota, to je sigurno doktor, zar ne, dragi deda?

Noartije potvrdi znakom da to zaista mora biti doktor.

— On će doći ovamo i potrebno je da gospodin Morel ode; je li, dragi deda?

— Da — odgovori starac.

— Baroa! — zovnu Valentina. — Baroa, dođite!

Začuo se glas starog sluge:

— Eto me, gospođice.

— Baroa će vas ispratiti do vrata — reče Valentina Morelu. — A sada, mislite na to, gospodine oficiru, da vam moj dobri deda preporučuje da ne učinite ništa što bi moglo dovesti u pitanje našu sreću.

— Obećao sam da ću čekati — reče Morel — i ja ću čekati.

U tom trenutku uđe Baroa.

— Ko je zvonio? — upita Valentina.

— Gospodin doktor Avrinji — reče Baroa teturajući se na nogama.

— Šta vam je, Baroa? — upita Valentina.

Starac ne odgovori. Gledao je svoga gospodara uplašenih očiju, dok je zgrčenom rukom tražio neki oslonac da bi se zadržao na nogama.

— Ali, on će pasti! — uzviknu Morel.

I stvarno, drhtanje koje je obuzelo Baroa postajalo je sve jače i crte njegovog lica izmenjene grčevitim pokretima mišića, nagoveštavale su jedan strahovito jak nervni napad.

U očima Noartijea, koji je gledao kako se Baroa muči, mogla su se čitati razgovetno i uzbudljivo sva osećanja koja potresaju srce čovekovo.

Baroa pođe nekoliko koraka prema svome gospodaru.

— Ah, bože moj, bože moj! — uzviknu on. — Gospodine, šta je meni?… Teško mi je… Ne vidim ništa. Iskre mi sevaju u glavi. Oh! Ne dirajte me, ne dirajte me!

Oči su mu zaista bile iskolačene i unezverene, glava mu se zavraćala nazad, dok mu se celo telo kočilo.

Valentina vrisnu prestravljena. Morel je dohvati u ruke kao da bi je hteo odbraniti do neke nepoznate opasnosti.

— Gospodine od Avrinjija! Gospodine od Avrinjija! — povika Valentina prigušenim glasom. — Ovamo! U pomoć!

Baroa se okrenu oko sebe, pođe tri koraka unazad, spotače se i pade pred noge Noartijeove, na čije koleno nasloni ruku, vičući:

— Gospodaru moj! Dobri moj gospodaru!

U tome se trenutku na vratima pojavi gospodin od Vilfora, koga je privuklo Valentinino dozivanje.

Morel pusti Valentinu napola onesvešćenu, žurno se povuče nazad, izmače u ugao sobe i skoro nestade iza jedne zavese.

Bled i ukočenog pogleda, kao da je gledao zmiju koja se izdiže ispred njega, posmatrao je nesrećnog čoveka u agoniji.

Nespokojstvo i užas ključali su u duši Noartijeovoj, koja je letela u pomoć jadnome starcu, čoveku koji je bio više njegov prijatelj nego njegov sluga. Strašna borba između života i smrti videla se na njegovom čelu, u nabreklim venama i u grčevitom stezanju nekih mišića koji su još bili živi oko njegovih očiju.

Baroa je ležao krvavih očiju, vrata iskrenutog nazad, kriveći grčevito lice i udarajući rukama po parketu, dok su mu noge naprotiv bile tako ukočene da se činilo kao da će se pre slomiti nego što će se saviti.

Retka pena pojavljivala mu se na usnama, disao je bolno.

Vilfor, zaprepašćen, ostade nepomičan; oči su mu bile kao prikovane za tu sliku, koja je odmah, čim je ušao u sobu, privukla njegov pogled.

Tako se dogodilo da nije video Morela.

Jedan trenutak posmatrao je nemo, i u tom trenutku moglo se videti kako mu je lice prebledelo i kako mu se kosa digla na glavi.

— Doktore! Doktore! — povika, pojurivši prema vratima. — Dođite! Dođite!

— Gospođo! Gospođo! — vikala je Valentina dozivajući svoju maćehu i udarajući se o zidove stepeništa. — Dođite! Dođite brzo! I ponesite vašu bočicu sa solima.

— Šta se dogodilo? — upita stegnuti metalni glas gospođe od Vilfora.

— Oh, dođite! Dođite!

— Ta, gde je doktor? — povika Vilfor. — Gde je doktor?

Gospođa od Vilfora lagano siđe. Čulo se kako škripe daske pod njenim nogama. U jednoj ruci je držala maramicu kojom je brisala lice, a u drugoj bočicu sa engleskim solima.

Njen prvi pogled kad se pojavila na vratima pade na Noartijea, čije je lice, izuzev potpuno prirodnog uzbuđenja u takvim okolnostima, pokazivalo da je njegovo zdravlje bez promene. Njen drugi pogled naišao je na samrtnika.

Ona prebledi i njeno oko takoreći ponovo preskoči sa sluge na gospodara.

— Ali, za ime božje, gospođo, gde je doktor? Kod vas je ušao. To je kaplja, zar ne vidite, i ako mu se pusti krv biće spasen.

— Da li je malopre nešto pojeo? — upita gospođa od Vilfora, izbegavajući da odgovori na pitanje.

— Gospođo, — reče Valentina — on nije doručkovao, ali je jutros trčao mnogo da bi izvršio zadatak koji mu je poverio dobri deda. Tek pošto se vratio, popio je samo čašu limunade.

— Ah, — reče gospođa od Vilfora — zašto ne vina? Nije dobra limunada.

— Limunada mu je bila pri ruci, u dedinoj boci, jadni Baroa je bio žedan i popio je ono što je našao.

Gospođa od Vilfora se strese. Noartije je premeri svojim dubokim pogledom.

— Vrat mu je tako kratak — reče ona.

— Gospođo, — reče Vilfor — ja vas pitam gde je gospodin od Avrinjija? Za ime boga, odgovarajte!

— On je kod Eduarda, koji se nešto slabo oseća — reče gospođa od Vilfora, pošto više nije mogla da izbegava odgovor.

Vilfor pojuri uz stepenice da bi ga sam potražio.

— Držite, — reče mlada žena, pružajući svoju bocu Valentini — sigurno će mu pustiti krv. Popeću se u svoju sobu, jer ne mogu da gledam krv.

I ona izađe sa svojim mužem.

Morel izađe iz mračnog ugla u koji se bio povukao i u kome ga niko nije video, jer su svi bili zauzeti onim što se događalo.

— Idite, brzo, Maksimilijane, — reče mu Valentina — i čekajte da vas pozovem. Idite.

Morel jednim pokretom upita Noartijea za savet. Noartije, koji je sačuvao svu svoju hladnokrvnost, učini znak da treba da ode.

Tada Maksimilijan steže Valentininu ruku uz svoje srce i izađe sporednim hodnikom.

U isto vreme su Vilfor i doktor ulazili na suprotna vrata.

Baroa je počinjao da dolazi svesti, kriza je bila prošla, glas mu se vraćao u jecajima i on se pridiže na jedno koleno.

Avrinji i Vilfor podigoše ga na stolicu.

— Šta naređujete, doktore? — upita Vilfor.

— Neka mi donesu vode i etera. Da li ga imate u kući?

— Da.

— Neko treba da otrči i donese terpentinovog ulja i jedan preparat za povraćanje.

— Idite — naredi Vilfor jednom slugi.

— A sada, neka se svi povuku.

— I ja? — upita bojažljivo Valentina.

— Da, gospođice, vi pogotovu — reče grubo doktor.

Valentina sa čuđenjem pogleda gospodina od Avrinjija, poljubi u čelo gospodina Noartijea i izađe.

Doktor za njom zatvori vrata sa mračnim izrazom.

— Gledajte, gledajte, doktore, dolazi svesti. To je bio samo mali napad.

Gospodin od Avrinjija se sumorno osmehnu.

— Kako se osećate, Baroa? — upita doktor.

— Malo bolje, gospodine.

— Možete li popiti ovu čašu vode sa eterom?

— Pokušaću, ali me ne dodirujte.

— Zašto?

— Jer mi se čini da ću ponovo dobiti napad ako me dodirnete makar i vrhom prsta.

— Popijte.

Baroa uz čašu, prinese je svojim ljubičastim usnama i isprazni je skoro do polovine.

— Gde vas boli? — upita doktor.

— Svuda. Osećam užasne grčeve.

— Da li vam se muti pred očima?

— Da.

— Zvoni li vam u ušima?

— Strašno.

— Kad vam se to desilo?

— Malopre.

— Naglo?

— Kao munja.

— Juče ništa? Prekjuče ništa?

— Ništa.

— Nije vam se dremalo? Niste se osećali tromi?

— Ne.

— Šta ste jeli danas?

— Nisam ništa jeo. Popio sam samo čašu gospodinove limunade i to je sve.

I Baroa glavom pokaza Noartijea, koji, je nepomičan u svojoj fotelji, posmatrao tu strašnu scenu, ne propustivši nijedan pokret i nijednu reč.

— Gde je ta limunada? — upita živo doktor.

— U boci, dole.

— Gde dole?

— U kuhinji.

— Hoćete li da je potražim, doktore? — upita Vilfor.

— Ne, ostanite ovde i nastojte da bolesnik popije vodu koja je preostala u čaši.

— A limunada…

— Sam ću poći po nju.

Avrinji se jednim skokom nađe kod vrata. Otvori ih i sjuri se niz stepenice za poslugu, gde zamalo ne obori gospođu od Vilfora koja je takođe silazila u kuhinju.

Ona vrisnu.

Avrinji na to i ne obrati pažnju. Gonjen snagom jedne jedine misli, on skoči niz tri četiri poslednje stepenice, pojuri u kuhinju i primeti na jednom poslužavniku bocu, već tri četvrtine praznu.

On je zgrabi kao opao plen.

Sav zadihan pope se u prizemlje i uđe u sobu.

Gospođa od Vilfora se lagano pela u svoje sobe.

— Da li je ova boca bila ovde? — upita Avrinji.

— Da, gospodine doktore.

— Je li ovo limunada koju ste pili?

— Sigurno.

— Kakav je ukus imala?

— Gorak ukus.

Doktor nasu nekoliko kapljica limunade na dlan, srknu ih usnama i pošto ih je zadržao u ustima, kao što se čini sa vinom kada se proba njegov ukus, ispljunu tečnost u kamin.

— To je ona ista limunada — reče doktor. — I vi ste je takođe pili, gospodine Noartije.

— Da — učini starac.

— I vi ste našli da ima gorak ukus?

— Da.

— Ah! Gospodine doktore, — povika Baroa — ponovo me uzima! Bože moj, gospode, smiluj se na mene.

Doktor pritrča bolesniku.

— Vidite, Vilfore, šta je sa onom tečnosti za povraćanje.

Vilfor pojuri vičući:

— Dajte taj lek za povraćanje!

Niko ne odgovori. Užas je obuzeo celu kuću.

— Kad bih imao načina da mu ubacim vazduh u pluća, — reče Avrinji gledajući oko sebe — možda bi se gušenje moglo otkloniti. Ali ne, ništa, ništa!

— Oh, gospodine, — vikao je Baroa — zar ćete me pustiti da umrem bez pomoći? Oh, ja umirem, bože moj, umirem!

— Pero! Dajte mi pero! — zatraži doktor.

On ugleda jedno pero na stolu i pokuša da ga uvuče bolesniku u usta. Bolesnik je, kraj svih svojih grčeva, uzalud pokušavao da povrati; vilice su mu bile tako stegnute, da pero nije moglo proći.

Tada jedan novi napad, još jači od prvog spopade Baroa. On skliznu sa stolice na pod, kočeći se na parketu.

Doktor ga ostavi u tome napadu u kome mu nije mogao ništa pomoći, i priđe Noartijeu.

— Kako se vi osećate? — reče mu brzo tihim glasom. — Dobro?

— Da.

— Stomak lak ili težak? Lak?

— Da.

— Kao kada uzmete pilulu koju vam dajem svake nedelje?

— Da.

— Da li je Baroa napravio vašu limunadu?

— Da.

— Jeste li mu vi dali da pije?

— Ne.

— Gospodin od Vilfora?

— Ne.

— Gospođa?

— Ne.

— Onda, Valentina?

— Da.

Baroa uzdahnu i zevnu tako da mu zaškripaše vilične kosti. Avrinji ostavi gospodina Noartijea i pritrča bolesniku.

— Baroa, — reče doktor — možete li da govorite?

Baroa promrmlja nekoliko nerazumljivih reči.

— Napregnite se, prijatelju moj.

Baroa otvori svoje zakrvavljene oči.

— Ko je napravio limunadu?

— Ja.

— Jeste li je davali vašem gospodaru odmah čim ste je napravili?

— Ne.

— Znači, negde ste je ostavili.

— U kuhinji; pozvali su me.

— Ko je limunadu doneo ovamo?

— Gospođica Valentina.

Avrinji se udari po čelu.

— O bože moj, bože moj! — promrmlja on.

— Doktore! Doktore! — povika Baroa koji je osećao da dolazi treći napad.

— Ta, zar neće doneti to sredstvo za povraćanje? — povika doktor.

— Evo, jedna čaša je spremljena — reče Vilfor ulazeći.

— Ko je spremio?

— Apotekarov učenik koji je došao sa mnom.

— Popijte.

— Nemoguće, doktore, suviše je kasno. Grlo mi se steže. Gušim se! Oh, moje srce! Oh, moja glava… Oh! Kakav pakao!… Da li ću dugo patiti ovako?

— Ne, ne, prijatelju moj, — reče doktor — uskoro više nećete patiti.

— Ah! Razumem vas — povika nesrećnik. — Bože moj, smiluj se na mene!

I, vrisnuvši, pade na leđa, kao da ga je grom pogodio. Avrinji mu stavi ruku na srce i približi ogledalo pred usne.

— Kako je? — upita Vilfor.

— Recite u kuhinji da mi brzo donesu sirup od ljubičica.

Vilfor siđe istog trenutka.

— Ne plašite se, gospodine Noartije, — reče Avrinji — preneću bolesnika u drugu sobu da bih mu pustio krv. Zaista, strašno je gledati ovakve napade.

I uhvativši Baroa ispod pazuha, odvuče ga u susednu sobu, ali se skoro odmah vrati u Noartijeovu sobu da bi uzeo ostatak limunade.

Noartije zatvori desno oko.

— Valentinu, zar ne? Vi želite Valentinu? Kazaću da vam je pošalju.

Vilfor se vraćao. Avrinji ga susrete u hodniku.

— Dakle? — upita on.

— Dođite — reče Avrinji.

I uvede ga u sobu.

— Još uvek u nesvesti? — upita državni tužilac.

— Umro je.

Vilfor ustuknu tri koraka, sklopi ruke iznad glave i, gledajući mrtvo telo, reče sa nesumnjivim sažaljenjem:

— Tako brzo umro!

— Da, vrlo brzo, zar ne? — reče Avrinji. — Ali, to ne treba da vas čudi: gospodin i gospođa od Sen-Merana umrli su takođe brzo. Oh! brzo se umire u vašoj kući, gospodine od Vilfora.

— Šta! — povika tužilac glasom punim užasa i zaprepašćenja. — Vi opet dolazite na tu strašnu misao!

— Uvek, gospodine, uvek, — reče Avrinji svečano, — jer me ona nije napuštala nijednog trenutka. A da biste se potpuno ubedili da se ovoga puta ne varam, čujte me dobro, gospodine od Vilfora.

Vilfor se grčevito tresao.

— Postoji jedan otrov koji ubija skoro i ne ostavljajući traga. Taj otrov dobro poznajem: proučavao sam ga u svima posledicama koje donosi, u svima pojavama koje izaziva. Taj sam otrov maločas poznao u slučaju jadnog Baroa, kao što sam ga poznao i u slučaju gospođe od Sen-Merana. Postoji jedan način da se utvrdi njegovo prisustvo: on vraća plavu boju lakmusovoj hartiji, koja je pocrvenela usled kiseline, a zeleno oboji sirup od ljubičica. Nemamo ovde lakmusovu hartiju, ali evo, donose sirup od ljubičica koji sam zatražio.

Stvarno, u hodniku su se začuli koraci; doktor napola otvori vrata, uze iz sobaričinih ruku sud na čijem su se dnu nalazile dve tri kašike sirupa i zatvori vrata.

— Gledajte, — reče on državnom tužiocu, čije je srce tuklo tako jako da se moglo čuti — u ovom se sudu nalazi sirup od ljubičica, a u boci ostatak od limunade od koje su gospodin Noartije i Baroa popili jedan deo. Ako je limunada čista i ako nije štetna, sirup će sačuvati svoju boju. Ako je limunada otrovana sirup će pozeleniti. Gledajte!

Doktor lagano usu u šolju nekoliko kapljica limunade iz boce i istog se trenutka moglo videti kako se u dnu šolje razvi jedan oblačić, koji najpre dobi plavu boju, a zatim od safira pređe na boju opala, a od opala na smaragdno zelenu boju.

Pošto je dobio tu boju, na njoj se tako reći zaustavi. Eksperiment nije ostavljao nikakve sumnje.

— Nesrećni Baroa je otrovan angusturinom i orahom svetog Ignjata — reče Avrinji. — Sada ću jamčiti za to pred ljudima i pred bogom.

Vilfor ne reče ništa, diže ruke prema nebu, iskolači preplašene oči i pade na jednu fotelju kao pogođen gromom.

3. OPTUŽBA

Gospodin od Avrinjija brzo vrati svesti državnog tužioca, koji je izgledao kao drugi leš u toj mrtvačkoj sobi.

— Oh! Smrt je u mojoj kući! — reče Vilfor.

— Recite zločin — odgovori doktor.

— Gospodine od Avrinjija, — povika Vilfor — ne mogu vam iskazati šta se sve u ovom trenutku dešava u meni, to je užas, to je bol, to je ludilo.

— Da, — reče gospodin od Avrinjija sa hladnokrvnošću koja je ulivala poštovanje — ali ja smatram da je vreme da pređemo na dela. Ja smatram da je vreme da podignemo branu pred tom bujicom smrtnih slučajeva. Što se mene tiče, ja se ne osećam sposobnim da duže čuvam takve tajne, bez nade da će iz tajne uskoro proisteći, u ime društva, odmazda za žrtve.

Vilfor baci oko sebe sumoran pogled.

— U mojoj kući, — promrmlja on, — u mojoj kući!

— Ma nemojte, tužioče, — reče Avrinji — budite čovek. Kao tumač zakona smatrajte za čast da se potpuno žrtvujete.

— Ja drhtim od vaših reči, doktore: da se žrtvujem?!

— Rekao sam pravu reč.

— Vi, dakle, sumnjate na nekog?

— Ja ne sumnjam ni na koga. Smrt kuca na vaša vrata, ulazi, ide, ali ne slepo, nego razumno, iz sobe u sobu. A ja, ja idem njenim tragom, ja vidim kuda je prošla. Ja usvajam staru mudrost i pipam u mraku, jer je moje prijateljstvo prema vašoj porodici i moje poštovanje prema vama marama koja mi veže oči!

— Oh! Govorite, govorite doktore, imaću hrabrosti.

— Dakle, gospodine, vi imate kod vas, usred vaše kuće, možda u vašoj porodici, jednu od onih užasnih spodoba od kojih svaki vek stvori po neku. Lokusta i Agripina, koje su živele u isto vreme, predstavljaju izuzetak koji dokazuje besnu rešenost proviđenja da uništi rimsko carstvo, uprljano tolikim zločinima. Brunhilda i Fredegonda su čeda napornog rada jedne civilizacije koja se tek rađala i u kojoj se čovek učio da savlada duh, pa makar i uz pomoć sluge pakla. I vidite, sve su te žene nekada bile, ili su još i tada bile, mlade i lepe. Na njihovom čelu je nekada cvetao, ili je još i tada cvetao, onaj isti cvet nevinosti koji se nalazi takođe i na čelu grešnice koja je u vašoj kući.

Vilfor kriknu i pogleda doktora, sklopivši ruke sa jednim preklinjućim pokretom.

Ali je doktor produžio bez milosti:

— Potraži kome zločin koristi, veli jedno staro pravilo pravne nauke…

— Doktore, — povika Vilfor — doktore, koliko je puta, na žalost, ljudska pravda bila obmanuta tim kobnim rečima! Ja ne znam, ali mi se čini da ovaj zločin…

— Ah, i vi dakle, najzad, priznajete da zločin postoji?

— Da, priznajem. Šta ćete, moram, ali pustite me da produžim. Meni se čini, velim, da ovaj zločin pada na samog mene, a ne na žrtve. Ja slutim neku nesreću za mene iza svih ovih čudnih nesreća.

— O, čoveče, — promrmlja Avrinji — najsebičnija životinjo od svih životinja, najsamoživije stvorenje od svih stvorenja! Ti uvek veruješ da se zemlja okreće, da sunce svetli, da smrt kosi samo radi tebe! Čovek je mrav koji proklinje boga sa vrha jedne travke! A oni, koji su izgubili život, zar oni nisu ništa izgubili? Gospodin od Sen-Merana, gospođa od Sen-Merana, gospodin Noartije…

— Kako? Gospodin Noartije!

— Pa da! Zar verujete da je neko imao štogod protiv ovog nesrećnog slučaja? Ne, ne. Kao i šekspirov Poljak, on je umro za nekog drugog. Trebalo je da Noartije popije tu limunadu. Logično je bilo da će je Noartije popiti, a ovaj je popio samo slučajno i, mada je Baroa umro, trebalo je da umre Noartije.

— Ali, kako to da moj otac nije podlegao?

— To sam već rekao jedne večeri u vrtu, posle smrti gospođe od Sen-Merana. Ostao je živ, jer je njegovo telo naviknuto na upotrebu toga istog otrova. Količina, za njega beznačajna, smrtonosna je za svakog drugog. Najzad, niko ne zna, pa ni ubica, da ja već godinu dana brucinom lečim paralizu gospodina Noartijea, dok je ubici poznato, i u to ga je iskustvo uverilo, da je brucin žestok otrov.

— Bože moj, bože moj! — mrmljao je Vilfor, kršeći ruke.

— Posmatrajte postupke zločinca: najpre je ubio gospodina od Sen-Merana.

— Oh, doktore!

— Zakleo bih se. Ono što ste mi rekli o simptomima isuviše se slaže sa onim što sam video vlastitim očima.

Vilfor prestade da se opire i zaječa.

— Ubio je gospodina od Sen-Merana — ponovi doktor — a zatim je ubio gospođu od Sen-Merana. To znači: dobiti dvostruko nasledstvo.

Vilfor obrisa znoj koji mu je tekao sa čela.

— Slušajte pažljivo.

— Avaj, — uzdahnu Vilfor — ne propuštam ni jedne jedine reči.

— Gospodin Noartije, — produži gospodin od Avrinjija svojim neumoljivim tonom — gospodin Noartije je pre izvesnog vremena zaveštao svoje imanje, protiv vas, protiv vaše porodice, u korist sirotinje. Gospodin Noartije je pošteđen, od njega se ne očekuje ništa. Ali, tek što je uništio svoj prvi testament, tek što je sastavio drugi, dobio je udarac od nekog ko se preplašio, bez sumnje, da ne napravi i treći. Testament je, mislim, napravljen prekjuče i, kao što vidite, zločinac nije gubio vreme.

— O, milost, gospodine od Avrinjija!

— Nema milosti, gospodine. Lekar ima jednu svetu dužnost na zemlji i, da bi nju ispunio, on se uzdiže do izvora života i spušta u tajanstvenu pomrčinu smrti. Kada se zločin izvrši i kada bog, užasnut, okrene svoje lice od zločinca, na lekaru je da kaže: evo ga!

— Smilujte se mojoj kćeri, gospodine! — izusti Vilfor.

— Eto, vidite, sami ste vi spomenuli nju, vi, njen otac!

— Smilujte se na Valentinu! Čujte, to je nemoguće. Ne, više bih voleo optužiti samoga sebe! Valentinino srce je čisti dijamant, nevini krin!

— Nema milosti, gospodine državni tužioče. Zločin je očevidan: gospođica od Vilfora je lično upakovala lekove koji su poslati gospodinu od Sen-Merana i gospodin od Sen-Merana je umro. Gospođica od Vilfora je pripremila čaj za gospođu od Sen-Merana i gospođa od Sen-Merana je umrla. Gospođica od Vilfora je uzela od Baroa, koji je poslan napolje, bocu limunade, koju starac obično popije pre podne i starac je samo čudom izbegao smrt. Gospođica od Vilfora je kriva! Ona je trovačica! Gospodine državni tužioče, ja vam optužujem gospođicu od Vilfora, vršite vašu dužnost!

— Doktore, ja se više ne opirem, više se ne branim, ja vam verujem. Ali, smilujte se, poštedite moj život, moju čast!

— Gospodine od Vilfora, — prihvati doktor glasom koji je bivao sve snažniji — ovde postoje okolnosti u kojima prelazim preko svih granica glupe ljudske uviđavnosti. Da je vaša kći izvršila samo prvi zločin i da sam video kako priprema drugi, ja bih vam rekao: upozorite je, kaznite je, neka provede ostatak svoga života u nekom manastiru, plačući i moleći se. Da je izvršila i drugi zločin, ja bih vam rekao: evo, gospodine od Vilfora, uzmite ovaj otrov za koji nema poznatog protivotrova, koji je brz kao misao, brz kao munja, smrtonosan kao grom, dajte joj ovaj otrov, preporučujući njenu dušu bogu, i sačuvajte tako svoju čast i svoje dane, jer ona vama radi o glavi. Vidim je kako se približuje vašem krevetu sa svojim licemernim osmesima i svojim nežnim rečima! Nesreća će vas stići, gospodine od Vilfora, ako ne požurite da udarite pre nje. Eto, to bih vam rekao da je ubila samo dve osobe, ali je ona gledala tri agonije, posmatrala je tri samrtnika, kleknula je pokraj tri mrtva tela: na vešala trovačicu! Na vešala! Vi govorite o svojoj časti! Učinite što vam kažem i steći ćete besmrtnost.

Vilfor pade na kolena.

— Slušajte, — reče on — ja nemam tu snagu koju vi imate, ili pre koju vi ne biste imali kad bi se, umesto o mojoj kćeri Valentini, radilo o vašoj kćeri Madleni.

Doktor prebledi.

— Doktore, svaki čovek koga je žena rodila rođen je zato da bi patio i umro. Doktore, ja ću patiti i čekati smrt.

— Pazite, — reče gospodin od Avrinjija — ta će smrt biti spora: vi ćete videti kako vam se približuje tek pošto zadesi vašeg oca, vašu ženu, možda i vašeg sina.

Vilfor, gušeći se, uhvati doktora za ruku.

— Slušajte me, — povika on — sažalite se na mene, pomozite mi!.. Ne, moja kći nije kriva… Izvedite nas pred sud, ja ću opet reći: ne, moja kći nije kriva… Nema zločina u mojoj kući… Ja ne prihvatam, čujete li, to da je u mojoj kući zločin, jer kad se zločin negde uvuče, on je kao i smrt, ne dolazi nikada sam. Slušajte, šta se vas tiče što ću ja biti ubijen?… Jeste li vi moj prijatelj? Jeste li vi čovek? Imate li vi srca?… Ne, vi ste lekar… Pa dobro, ja vam kažem: ne, ja neću predati svoju kćer li dželatove ruke!… Ah! Pomisao na to razdire me i goni da kao bolesnik čupam grudi vlastitim noktima!… A ako ste se prevarili, doktore, ako je to učinio neko drugi, a ne moja kći! Ako vam jednog dana dođem bled kao avet, da vam kažem: ubico! Ti si umorio moju kćer!… Vidite, ako bi se to desilo, iako sam hrišćanin, ja bih se ubio, gospodine od Avrinjija!

— U redu, — reče doktor posle jednog trenutka ćutanja — ja ću čekati.

Vilfor ga pogleda kao da još sumnja u njegove reči.

— Samo, — produži gospodin od Avrinjija glasom laganim i svečanim — ako se neko iz vaše kuće razboli, ako i vas lično nešto snađe, ne zovite me, jer više neću doći. Podeliću s vama ovu strašnu tajnu, ali ne želim da se u mojoj savesti plodi i raste stid i griža, kao što će se zločin i nesreća ploditi i rasti u vašoj kući.

— Dakle, doktore, vi me napuštate?

— Da, jer ne mogu dalje da vas pratim na tom putu, jer sam se zaustavio tek pred gubilištem. Desiće se neko novo otkriće, koje će učiniti kraj toj strašnoj tragediji. Zbogom.

— Doktore, preklinjem vas!

— Te mi strahote čine vašu kuću odvratnom i kobnom. Zbogom, gospodine.

— Jednu reč, samo još jednu reč, doktore! Vi se povlačite prepuštajući mi sav užas moga sadašnjeg položaja, užas koji ste povećali onim što ste mi otkrili. Ali, šta ćemo reći o naprasnoj smrti ovog jadnog sluge?

— Tačno, — reče gospodin od Avrinjija — ispratite me.

Doktor izađe prvi, gospodin od Vilfora za njim. Po hodnicima i stepenicama, kojima je lekar morao proći, nalazile su se uznemirene sluge.

— Gospodine, — reče Avrinji Vilforu govoreći glasno da bi ga svi čuli — jadni Baroa je premalo izlazio na vazduh u toku poslednjih godina: on, koji je toliko voleo da sa svojim gospodarem juri na konju ili u kolima na sve strane po celoj Evropi, propao je u ovoj jednoličnoj službi kraj gospodareve fotelje. Krv mu je postala teška, bio je pun, vrat mu je bio debeo i kratak, pogodila ga je trenutna kaplja i ja sam obavešten suviše kasno. — A zatim je dodao tiho: —Pobrinite se da bacite u pepeo omi šolju sa sirupom od ljubičice.

I doktor, ne dodirnuvši ruku Vilforovu i ne spomenuvši više ono o čemu je govorio, izađe ispraćen suzama i plačem svih ljudi u kući.

Iste večeri se cela Vilforova posluga okupila u kuhinji. Pošto su se dugo svi savetovali između sebe, prijaviše se gospođi od Vilfora i zatražiše odobrenje da se povuku. Ni sva navaljivanja, ni sve ponude da im se plata poveća nisu bile u stanju da ih zadrže. Na sve su odgovorili:

— Želimo da odemo, jer je smrt u kući.

I otišli su, pored svih molbi da ostanu, izražavajući svoje duboko žaljenje što napuštaju tako dobre gospodare, naročito gospođicu Valentinu, tako dobru, tako blagu, tako milu.

Vilfor je, na te reči, pogledao Valentinu.

Ona je plakala.

Čudna stvar. Sa uzbuđenjem koje su te suze izazvale u njemu pogledao je gospođu od Vilfora i učinilo mu se da je jedan brz i mračan osmeh preleteo preko njenih tankih usana, kao neki od onih meteora što zlokobno preleću između dva oblaka u dubini olujnog neba.

4. SOBA BIVŠEG PEKARA

Onog istog dana kada je grof od Morserfa izašao od Danglara sa osećanjima stida i besa, osećanjima razumljivim posle bankarevog hladnog držanja, gospodin Andreja Kavalkanti ušao je predveče, skoro stojeći na svome faetonu, u bankarevo dvorište u ulici Šose-Dantena. Kosa mu je bila sjajna i zakovrčana, brkovi ušiljeni, a na rukama je imao bele rukavice pod kojima su se nazirali nokti.

Pošto je desetak minuta razgovarao u salonu, našao je načina da odvede Danglara do prozora, gde mu je posle veštog uvoda ispričao sve što mu je tištalo dušu otkako je otputovao njegov plemeniti otac. Posle očevog odlaska, govorio je on, našao je u bankarevoj porodici, u kojoj su bili ljubazni da ga prime kao sina, sva jamstva za sreću, koja čovek mora tražiti uvek pre nego ćudljivu ljubav. A, uostalom, što se tiče i same ljubavi, imao je sreću da naiđe i na nju, u lepim očima gospođice Danglar.

Danglar je slušao sa najdubljom pažnjom. Tu je izjavu očekivao već tri do četiri dana i kad je najzad do nje došlo, oči su mu se tako široko otvorile, kao što su se zatvorile i namračile dok je slušao Morserfa.

Ipak, nije hteo da primi predlog mladog čoveka a da mu po svojoj savesti ne učini nekoliko napomena.

— Gospodine Andreja, — reče mu on — da niste možda isuviše mladi da biste mislili na ženidbu.

— Ah, ne, gospodine, — ponovo poče Kavalkanti — ili, bar, ja ne smatram: u Italiji se visoko plemstvo uglavnom rano ženi. To je razumljiv običaj. Život toliko zavisi od slučaja, da sreću treba ščepati odmah čim nam se primakne tako blizu da je možemo uhvatiti.

— A sada, gospodine, — reče Danglar — pretpostavljajući da vaše predloge, koji mi čine čast, prime moja žena i moja kći, da vidimo sa kim ćemo raspraviti imovinska pitanja? To su, čini mi se, veoma važni pregovori, koje samo očevi mogu voditi kako treba na sreću svoje dece.

— Gospodine, moj otac je čovek razuman, uviđavan i pun obzira. Predvideo je kao moguće i to da zaželim da se u Francuskoj oženim i ostavio mi je, pre polaska, sa svima dokumentima kojima se utvrđuje moj identitet, i jedno pismo kojim mi obezbeđuje, u slučaju da mu bude moj izbor po volji, sto pedeset hiljada franaka godišnje rente, počev od dana moga venčanja. To je, koliko mogu da procenim, četvrtina prihoda moga oca.

— Što se mene tiče, — reče Danglar — ja sam uvek imao nameru da mojoj kćeri dam prilikom udaje pet stotina hiljada franaka. Ona je, uostalom, moja jedina naslednica.

— Lepo, — reče Andreja — kao što vidite, stvar je u najboljem redu, uz pretpostavku da moju molbu neće odbiti gospođa baronica Danglar i gospođica Evgenija. Tako bismo imali sto sedamdeset i pet hiljada franaka godišnje rente. Pretpostavimo da nagovorim markiza da mi da glavnicu, umesto da mi isplaćuje rentu, što neće biti lako, ja to znam, ali je ipak moguće, onda biste nam vi plasirali ta dva-tri miliona, a dva ili tri miliona u vašim rukama mogu uvek doneti deset odsto.

— Ja uzimam samo po četiri odsto, — reče bankar —pa čak i po tri i po. Ali bih mome zetu uzeo po pet i delili bismo dobit.

— Pa to je divno, taste! — reče Kavalkanti dopuštajući da ga ponese njegova pomalo prostačka priroda, koja je i pored svih njegovih napora izbijala s vremena na vreme ispod aristokratske glazure, kojom je pokušavao da se pokrije.

Ali se odmah popravi:

— Oh! Izvinite gospodine, — reče on — vidite i sami, od nade skoro ludim, šta bi se tek desilo kad bi to bila stvarnost?

— Ali, — reče Danglar, koji nije ni primećivao kako se taj razgovor, u početku nezainteresovan, brzo pretvara u poslovni — sigurno imate i izvestan deo imanja koji vam otac ne može odbiti.

— Kakav deo? — upita mladi čovek.

— Pa, ono što nasleđujete od majke.

— Oh! naravno, deo koji nasleđujem od majke, Leonore Korsinari.

— A do koga se iznosa može da penje taj deo imanja?

— Vere mi, gospodine, — reče Andreja — nisam nikad razmišljao o toj stvari, ali ga ja procenjujem na dva miliona najmanje.

Danglar oseti kako ga u grudima guši ona radost koju tvrdica oseti kad ponovo nađe izgubljeno blago ili kad čovek koji tone oseti pod nogama čvrsto tlo umesto praznine u koju zamalo nije potonuo.

— Dakle, gospodine, — reče Andreja, pozdravljajući bankara sa nekim nežnim poštovanjem — da li se mogu nadati…

— Gospodine Andreja, — reče Danglar — nadajte se i smatrajte da je ta stvar svršena, ako nikakva smetnja sa vaše strane ne zaustavi njen tok. Ali, — dodade Danglar razmislivši malo — kako to da gospodin grof od Monte Krista, vaš pokrovitelj u pariskom društvu, nije došao sa vama u ovu prosidbu?

Andreja neprimetno porumeni.

— Ja dolazim od grofa, gospodine — reče on. — Grof je neposredno divan čovek, ali neshvatljivo originalan. On je odobrio moju nameru, čak mi je rekao da ne veruje da će moj otac oklevati ijednog trenutka da mi da kapital mesto rente, obećao mi je svoj uticaj i pomoć da bih to dobio od oca, ali mi je izjavio da on lično nije nikad uzeo na sebe niti će uzeti odgovornost jedne prosidbe. Ipak, moram biti pravedan prema njemu, ljubazno je dodao: ako je ikad žalio to osećanje koje ga sprečava da ide u prosidbu, onda je to u mome slučaju, jer on smatra da bi takva veza bila srećna i prikladna. Uostalom, mada neće da učini ništa zvanično, spreman je, kako mi je rekao, da vam kaže svoje mišljenje kada budete sa njim govorili.

— Ah! Vrlo dobro.

— A sada, — reče Andreja sa svojim najljubaznijim osmehom — prestao sam da govorim sa tastom i obraćam se bankaru.

— Hajde, da vidimo šta želite od njega? — reče Danglar smejući se.

— Preksutra treba da podignem kod vas nešto oko četiri hiljade franaka, ali je grof shvatio da će mesec u koji ulazimo izazvati, možda, povećanje mojih rashoda, za koje moj mali momački prihod ne bi bio dovoljan i on mi je, neću reći dao, ali ponudio ovaj nalog na dvadeset hiljada franaka. Potpisao ga je, kao što vidite, svojom rukom; da li vam je to dovoljno.

— Donesite mi ovakav i na milion, ja ću vam ga primiti — reče Danglar, ostavljajući nalog u džep. — Recite mi u koje vam je vreme najzgodnije i moj kurir će vam doneti, uz priznanicu, dvadeset i četiri hiljade franaka.

— U deset časova pre podne, ako vam je zgodno. Ako bude i ranije, utoliko bolje, jer bih želeo da sutra izađem na izlet.

— U redu, u deset časova. Vi ste još uvek u Hotelu Kneževa?

— Da.

Sutradan su, sa tačnošću koja je bankaru činila čast, dvadeset i četiri hiljade franaka bile kod mladog čoveka, koji je stvarno izašao, pošto je ostavio dve stotine franaka za Kadrusa.

Glavni razlog zbog koga je Andreja tako rano izašao bio je baš to da izbegne svoga opasnog prijatelja, zbog čega se uveče vratio veoma kasno.

Ali tek što je stupio nogom na kaldrmu dvorišta, nađe se pred njim hotelski vratar, koji ga je čekao sa kapom u ruci.

— Gospodine, — reče on — onaj čovek je došao.

— Koji čovek? — upita nemarno Andreja, kao da je zaboravio onog koga se, naprotiv, isuviše dobro sećao.

— Pa, čovek kome vaša ekselencija daje onu malu rentu.

— Ah, da — reče Andreja — onaj nekadašnji sluga kod moga oca. Pa lepo, dali ste mu dve stotine franaka koje sam ostavio za njega.

— Da, ekselencijo, tako je.

Andreja je želeo da ga nazivaju ekselencijom.

— Ali, — produži vratar — nije hteo da ih primi.

Andreja preblede; samo, kako je bila noć, to niko nije mogao primetiti.

— Kako! Nije hteo da ih primi? — reče on glasom lako uzbuđenim.

— Ne! Hteo je da razgovara sa vašom ekselencijom. Odgovorio sam mu da ste izašli, ali on je navaljivao; najzad se izgleda ubedio i dao mi je ovo pismo, koje je doneo zatvoreno.

— Da vidimo — reče Andreja.

On pročita pri fenjeru svoga faetona: Ti znaš gde stanujem. Čekam te sutra u devet časova pre podne.

Andreja pregleda koverat želeći da proveri da li je pismo otvarano i da li su radoznali pogledi mogli prodreti do njega, Pismo je bilo ispresavijano na takav način i toliko puta da je bilo neophodno pocepati koverat da bi se pismo pročitalo, a koverat je bio savršeno ispravan.

— Vrlo dobro — reče on. — Jadni čovek! To je zaista divno stvorenje.

I on ostavi vratara zadivljenog tim rečima, ne znajući kome bi se više čudio, mladom gospodaru ili starom slugi.

— Ispregnite brzo konje i popnite se kod mene — reče Andreja svome grumu.

Sa dva skoka je mladi čovek bio u svojoj sobi. On odmah zapali Kadrusovo pismo, od koga čak i pepeo uništi. Upravo je završavao taj posao kada uđe sluga.

— Ti si istoga stasa kao i ja, Pjere — reče mu on.

— Imam tu čast, ekselencijo — odgovori sluga.

— Ti imaš novu livreju, koju su ti juče doneli?

— Da, gospodine.

— Imam posla sa jednom malom grizetom, kojoj ne želim da otkrijem ni moju titulu ni moje poreklo. Pozajmi mi livreju i donesi mi svoje dokumente da bih mogao, ako bude potrebno, prespavati u nekoj gostionici.

Pjer posluša.

Posle pet minuta Andreja izađe iz hotela potpurio prerušen, uze fijaker i odveze se u gostionicu Crveni Konj u Pikpisu.

Sutradan izađe iz gostionice Crveni Konj kao što je izašao iz Hotela Kneževa, što će reći tako da ga niko nije primetio. Siđe ulicom Sen-Antoan, okrenu bulevarom do ulice Menilmontan i zaustavi se pred vratima treće kuće sleva.

Tu se osvrnu, gledajući kod koga bi se mogao obavestiti, pošto nastojnika nije bilo.

— Šta tražite, lepi moj dečko? — upita piljarica s druge strane ulice.

— Gospodina Pajtena, bakice, molim vas lepo — odgovori Andreja.

— To je bivši pekar? — upita piljarica.

— Tačno, tako je.

— U dnu dvorišta, levo, na trećem spratu.

Andreja se uputi kuda mu je kazala i na trećem, spratu nađe uzicu za zvono, za koju zlovoljno povuče. Začu se zvuk zvona.

Sekundu docnije pojavi se Kadrusovo lice na rešeci ugrađenoj u vrata.

— Ah! Tačan si — reče on.

A onda izvuče rezu.

— Dođavola! — reče Andreja još s vrata i baci ispred sebe kapu svoga sluge, koja promaši stolicu, pade na zemlju i otkotrlja se duž sobe.

— De, de, — reče Kadrus — ne ljuti se, mali. Gle kako sam mislio na tebe, pogledaj malo kakav nas doručak čeka. Sve same stvari koje ti voliš, grom te pogodio!

Andreja je zaista namirisao jelo čiji prostački miris nije bio bez izvesne draži za izgladneo stomak. Bila je to ona mešavina svežega sala i belog luka koja ukazuje na provansalsku kuhinju nižega reda. Pored toga, osećao se miris pržene ribe, a više od svega opori miris oraščića i karanfilića. Sve se to širilo iz dve duboke poklopljene činije, koje su se nalazile na peći i iz šerpe koja je bila u rerni.

U susednoj sobi Andreja ugleda sto prilično čisto postavljen za dve osobe. Na stolu su bile dve boce vina, jedna crnog a druga belog, zatim jedna boca sa podosta rakije u njoj i tanjir od porcelana u kome je na vešto nameštenom listu kupusa bilo izmešano razno voće.

— Kako ti se čini, mali? — reče Kadrus. — Šta veliš? Dobro miriše! Ah, dođavola! Ti znaš da sam nekad dole bio dobar kuvar: ljudi su lizali prste u mojoj kuhinji. A i ti si, pre nego iko, probao moje sosove i nisi ih prezirao, čim mi se.

I Kadrus poče da čisti još malo luka.

— Dobro, dobro, — reče Andreja zlovoljno — zaista, zaista, ako si me gnjavio zato da bih ručao s tobom, neka te đavo nosi!

— Sinko moj, — reče mudro Kadrus — uz jelo se razgovara. A zar ti nije drago, nezahvalniče, da dođeš malo kod svog prijatelja. Eto, ja plačem od radosti kad te vidim.

Kadrus je stvarno plakao, samo je teško bilo reći da li od radosti ili od luka, koji je delovao na suznu žlezdu nekadašnjeg gostioničara iz Pon-di-Gara.

— Ćuti, licemeru, — reče Andreja — ti kažeš da me voliš?

— Da, volim te, i ako nije tačno, neka me đavo odnese — reče Kadrus. — To je slabost, znam ja to, ali je jača od mene.

— I nije ti nimalo smetala da me dovučeš ovamo zbog neke izdaje.

— Ma nemoj! —reče Kadrus, brišući široki nos o svoju kecelju. — Kad te ne bih voleo, zar bih podnosio ovaj bedni život na koji si me ti osudio? Pogledaj samo: ti na sebi imaš odelo svoga sluge, dakle, imaš slugu. Ja ga nemam i prinuđen sam da sam sebi čistim povrće. Ti gledaš sa visine na moju kuhinju, jer jedeš u Hotelu Kneževa ili u Kafani Pariz. Pa lepo! I ja bih mogao imati slugu, i ja bih mogao imati kočiju, i ja bih mogao da jedem gde mi se svidi. A zašto se ja toga lišavam? Da ne bih pravio nezgode mome malom Benedetu. Priznaj bar da bih to mogao, je li tako?

I jedan savršeno jasan Kadrusov pogled dopuni smisao te rečenice.

— Dobro, — reče Andreja — pretpostavimo da me voliš: zašto onda tražiš da dođem kod tebe samo zato da bismo ručali zajedno?

— Pa, da te vidim, mali.

— A zašto da me vidiš? Mi smo unapred dogovorili sve naše uslove.

— Eh, dragi prijatelju, — reče Kadrus — zar postoji testament koji se nije dopunjavao? Ali, ti si pre svega došao da ručamo, zar ne? Pa lepo, sedi i počnimo sa ovim sardinama i svežim maslacem, koje sam u tvoju čast namestio na lozov list, nevaljalče jedan. Ah! kako posmatraš moju sobu, moje četiri slamene stolice, moje slike u okvirima od tri franka. Šta ćeš! Nije to Hotel Kneževa.

— Vidi-der, kako ti se to sad ogadilo! Nisi više srećan, ti koji si tražio da izgledaš kao pekar koji se povukao iz posla.

Kadrus uzdahnu.

— I na šta sad možeš da se žališ? Tvoj san se ispunio.

— Žalim se na to što je to san. Bivši pekar je, dragi moj Benedeto, bogat čovek, taj ti ima i rentu.

— Dođavola, pa i ti imaš rentu.

— Ja?

— Da, ti, jer ti ja donosim tvojih dve stotine franaka.

Kadrus sleže ramenima.

— Ponižavajuće je — reče on — primati novac koji se daje protiv volje, novac nesiguran, koji danas-sutra mogu i ne primiti. Vidiš i sam da sam prinuđen da štedim za slučaj da tvoje blagostanje ne potraje. Eh, prijatelju moj, sreća je nestalna, kako je govorio naš pukovski sveštenik. Znam ja da si ti u velikom blagostanju, zlikovče, i da ćeš se oženiti Danglarevom kćeri.

— Kako! Danglarevom?

— Naravno, Danglarevom. Treba li da kažem kćeri barona Danglara? To bi bilo isto kao kad bih govorio o grofu Benedetu. Bio mi je to prijatelj, taj Danglar, i da nema rđavo pamćenje, morao bi me pozvati na tvoju svadbu… s obzirom da je bio na mojoj… da, da, da, na mojoj! Dođavola! U ono vreme nije bio tako gord. Bio je mali činovnik kod onog dobrog gospodina Morela. Nisam jedanput ručao sa njim i sa grofom od Morserfa… Vidiš kako imam lepa poznanstva, i, ako bih poželeo da ih malo negujem, sretali bismo se u istim salonima.

— Taman posla! Zavist ti je udarila u glavu, Kadruse.

— Dobro, dragi Benedeto, čovek zna šta govori. Možda će čovek jednog dana obući svoje nedeljno odelo i na jednoj kolskoj kapiji uzviknuti: "Molim, otvarajte!" A dotle, sedi da ručamo.

Kadrus dade primer i poče da jede sa velikim apetitom, hvaleći sva jela kojima je služio svoga gosta.

A gost mu se pridruži, odlučno otvori boce i navali na riblju čorbu i bakalar pržen na ulju i belom luku.

— Ah, pobratime, — reče Kadrus — izgleda da si se pomirio sa svojim nekadašnjim kuvarom.

— Vere mi, da — odgovori Andreja, za koga je u tom trenutku, s obzirom na njegovu mladost i snagu, apetit bio važniji nego sve drugo.

— Čini li ti se, ugursuze, da je jelo dobro?

— Tako dobro da ne shvatam kako može čovek koji kuva i jede tako dobre stvari smatrati da je život rđav.

— Vidiš, — reče Kadrus — to je stoga što ovu moju sreću kvari jedna misao.

— A koja to?

— Da ja koji sam naučio da zarađujem sam što mi je potrebno za život, živim na račun jednog prijatelja.

— Oh, oh! Ako je samo to u pitanju, — reče Andreja — ne brini se, imam ja dosta za dvojicu.

— Zaista, možeš mi verovati ili ne, kako hoćeš, ali mene na kraju svakog meseca muči griža savesti.

— Dobri Kadruse!

— Da, i to toliko, da juče nisam hteo da uzmem dve stotine franaka.

— Jeste, hteo si da govoriš sa mnom. Ali, da li je to griža savesti?

— Prava griža savesti. A uz to, palo mi je nešto na pamet.

Andreja zadrhta. On je uvek drhtao kad bi Kadrusu nešto palo na pamet.

— Bedno je to, vidiš, večito čekati da dođe kraj meseca — produži Kadrus.

— Eh, zar život ne prolazi u iščekivanjima? — primeti filozofski Andreja, rešen da sačeka šta namerava njegov ortak. — Zar je, na primer, i sa mnom drukčije? Ali ja strpljivo čekam, je li tako?

— Da, jer umesto da čekaš dve stotine bednih franaka, ti čekaš pet ili šest hiljada, možda deset, možda čak i dvanaest. Ti se oduvek praviš tajanstven. I dole si imao neku svoju kasicu i u njoj neku crkavicu, koju si pokušavao da sakriješ od jadnog prijateija Kadrusa. Srećom je taj prijatelj Kadrus, o kome je reč, imao dobar nos.

— Eto, opet ćeš početi da se rasplinjuješ — reče Andreja — i da večito govoriš o prošlosti. Šta ti je potrebno to kvocanje, pitam te ja?

— Ah! Lako je tebi zaboravljati prošlost kad imaš dvadeset i pet godina, a ja moram da se sećam sa mojih pedeset. Ali, svejedno, razgovarajmo o poslovima.

— Dobro.

— Hteo sam reći, kad bih bio na tvome mestu…

— Šta bi onda?

— Uzeo bih novac…

— Kako bi to uzeo novac?…

— Da, zatražio bih novac unapred za pola godine pod izgovorom da bih hteo da steknem pravo da budem biran u parlament i da zbog toga želim da kupim neko imanje, a onda bih sa tim novcem uhvatio maglu.

— Gle, gle, gle, — uzviknu — Andreja — možda to i nije baš rđavo smišljeno!

— Dragi moj prijatelju, — reče Kadrus — hrani se u mojoj kuhinji i slušaj moje savete, neće ti biti zgoreg ni telesno ni duhovno.

— Pa lepo, — reče Andreja — zašto sam ne postupaš po savetu koji daješ drugome? Zašto ti ne uzmeš novac za pola godine unapred, pa čak i za godinu, i povučeš se lepo u Brisel? Umesto da izgledaš kao bivši pekar, izgledao bi kao pravi pravcati bankrot, a to se mnogo ceni.

— Šta bi ti hteo, dođavola; da se povučem sa hiljadu i dvesta franaka?

— Ah, Kadruse, — reče Andreja, — kako velike prohteve dobijaš. Pre dva meseca umirao si od gladi.

— Jedući dolazi apetit — reče Kadrus, pokazavši zube kao majmun kad se smeje ili kao tigar kada reži. — Stoga sam ja napravio jedan plan — dodade on, otkinuvši zubima, još uvek belim i oštrim i pored njegovih poodmaklih godina, ogroman zalogaj hleba.

Kadrusovi planovi uplašiše Andreju još više nego njegove zamisli. Zamisli su bile kvasac, a plan je bio izvršenje.

— Da vidimo taj plan, — reče on — mora da je nešto veoma lepo!

— A zašto ne? Ko je napravio plan zahvaljujući kome smo izašli iz zavoda gospodina Šoza? Ja, kako mi se čini, i rekao bih da nije bio sasvim rđav, s obzirom da se nalazimo ovde!

— Ne velim ništa, — odgovori Andreja — pokatkada i kod tebe ima nečeg dobrog. Hajde, da vidimo tvoj plan.

— Dakle, — produži Kadrus — možeš li ti meni pronaći, da ne potrošiš nijedne pare, kojih petnaestak hiljada franaka… Ne, nije dovoljno petnaest hiljada, neću da postajem pošten čovek bez trideset hiljada franaka najmanje.

— Ne, — odgovori suho Andreja — ne, to ne mogu.

— Nisi me razumeo, kako mi se čini, — odgovori Kadrus hladno sa potpuno mirnim izrazom — ja sam ti rekao da ne potrošiš nijedne pare.

— Hoćeš li da kradem i da pokvarim celu svoju stvar, a i tvoju zajedno sa mojom, i da nas opet sprovedu dole.

— Oh! što se mene tiče, — reče Kadrus — meni je sasvim svejedno da li će me se opet dočepati. Znaš, smešan sam ti ja čovek, pokatkad se zaželim drugova. Nisam ja bez srca kao ti te da želim da ih više nikada ne vidim!

Ovoga puta Andreja ne samo što zadrhta, nego i preblede.

— Mani se gluposti, Kadruse — reče on.

— Onda, budi miran, mali moj Benedeto, i pokaži mi neki način kako da dođem do tih trideset hiljada franaka a da se ti ni u šta ne mešaš. Ti ćeš me pustiti da ja radim što treba i to je sve.

— Dobro, videću, razmisliću! — reče Andreja.

— A dotle ćeš podići moje mesečno primanje na pet stotina franaka. Imam jednu bubu u glavi, hteo bih da uzmem sluškinju!

— U redu! Dobićeš tih pet stotina franaka, — reče Andreja — ali, to mi teško pada, jadni moj Kadruse. Ti zloupotrebljavaš…

— Ništa to nije! — reče Kadrus. — Ti vadiš iz kovčega koji nema dna.

Reklo bi se da je Andreja baš tu vrebao svoga ortaka, jer u njegovom oku sinu jedan brz plamen, koji se odmah ugasi.

— To je istina, — odgovori Andreja — i moj zaštitmk je divan prema meni.

— Dragi zaštitnik! — prenemagao se Kadrus. — Koliko ti, dakle, daje mesečno?

— Pet hiljada franaka — reče Andreja.

— Onoliko hiljada koliko ti meni stotina — produži Kadrus. — Zaista, samo kopilad imaju sreće. Pet hiljada franaka mesečno… šta može da se radi, dođavola, s tolikim novcem?

— Eh, bože moj! To se za čas potroši. A onda, ja sam kao i ti, hteo bih da imam neki kapital.

— Kapital… da… razumem… Svako bi želeo da ima kapital.

— E, vidiš, ja ću ga imati.

— A ko će ti ga dati? Tvoj knez?

— Da, moj knez. Samo, na žalost, treba da čekam.

— Šta da čekaš? — upita Kadrus.

— Njegovu smrt.

— Smrt svoga kneza?

— Da.

— Kako to?

— Jer me je uneo u testament.

— Je li istina?

— Na časnu reč.

— Sa koliko?

— Sa pet stotina hiljada.

— Ništa manje! Hvala mu lepo.

— Tako je kako ti kažem.

— Mani se, nije moguće.

— Kadruse, jesi li mi prijatelj?

— Pa sigurno! Do smrti.

— Čuj, reči ću ti jednu tajnu.

— Da čujem.

— Ali, znaš…

— Oh! Dođavola, biću nem kao riba.

— Dakle, ja mislim…

Andreja zastade i osvrnu se oko sebe.

— Šta misliš?… Ne boj se, dođavola, sami smo.

— Mislim da sam našao svoga oca.

— Pravog oca?

— Da.

— Ne oca Kavalkantija?

— Ne toga, jer je taj otišao, nego pravog, kako ti kažeš.

— I ko je taj otac…

— Eh, Kadruse, to je grof od Monte Krista.

— Batali!

— Da, da. Tako se sve objašnjava, razumeš? Izgleda, ne može da me prizna, ali je našao gospodina Kavalkantija, kome je za to dao pedeset hiljada franaka.

— Pedeset hiljada franaka da bi bio tvoj otac! Ja bih se primio toga u pola cene, za dvadeset hiljada, za petnaest hiljada. Kako nisi mislio na mene, nezahvalniče?

— Zar sam znao za to, kad se sve dešavalo dok smo bili tamo?

— Ah, tačno je. I veliš da ti svojim testamentom…

— … ostavlja pet stotina hiljada franaka godišnje rente.

— Jesi li siguran?

— Pokazao mi je testament, ali to nije sve.

— I tu je, dakle, neki dodatak uz testament, kako sam malopre govorio!

— Verovatno.

— I šta je u dodatku?

— Priznaje me za sina.

— Oh, dobri otac, čestiti otac, najpošteniji otac što postoji! — uzviknu Kadrus i baci u vazduh tanjir koji posle dohvati obema rukama.

— Eto! I još samo reci da nešto krijem od tebe!

— Ne, i tvoje poverenje čini ti čast u mojim očima. A tvoj je kneževski otac, dakle, bogat, jako bogat.

— Sigurno. Ni sam ne zna koliko ima.

— Je li moguće?

— Dođavola! To mogu da vidim isuviše dobro, pošto me prima u svako doba. Neki dan, došao je kurir iz banke i doneo mu pedeset hiljada franaka u buđelaru debelom kao ta tvoja salveta. Juče mu je jedan bankar doneo sto hiljada franaka u zlatu.

Kadrus je bio zaprepašćen. Činilo mu se kao da mladićeve reči imaju metalni zvuk i kao da već čuje kako se zlatnici kotrljaju.

— I ti odlaziš u tu kuću? — uzviknu on naivno.

— Kad god hoću.

Kadrus se zamisli jedan trenutak. Lepo se videlo kako u duši proverava neku duboku misao. A zatim povika iznenada:

— Kako bih voleo da vidim sve to; mora biti da je to prekrasno!

— Zaista — reče Andreja — to je veličanstveno!

— I on stanuje na Jelisejskim poljima?

— Broj trideset.

— Ah! —uskliknu Kadrus. — Broj trideset?

— Da, jedna lepa usamljena kuća, između dvorišta i vrta, zar je ne znaš?

— Možda. Ali, ne zanima me spoljašnost, nego unutrašnjost. Sigurno je unutra divan nameštaj.

— Jesi li nekad video Tiljerije?

— Ne.

— E, vidiš, njegova je kuća još lepša.

— Šta veliš, Andreja, čovek ima računa da se sagne kad taj Monte Kristo ispusti kesu?

— Oh, bože moj! Ne mora se čekati taj trenutak, — reče Andreja — novac se nalazi po toj kući, kao voće u voćnjaku.

— Čuj, morao bi me jednoga dana povesti tamo sa sobom.

— Zar je to moguće! Kakvim povodom?

— Imaš pravo. Ali, naterao si mi vodu na usta. Gledaj svakako da me u tu kuću uvedeš, a ja ću naći neki način.

— Mani se gluposti, Kadruse.

— Ponudiću se da očistim podove.

— Sve je pokriveno ćilimima.

— Ah, bože blagi! Znači, moram se zadovoljiti da to vidim samo u mislima.

— To bi bilo najbolje, veruj mi.

— Pokušaj bar da mi predstaviš kako izgleda ta kuća.

— Kako to?

— Ništa lakše. Je li kuća velika?

— Ni prevelika, ni premalena.

— A kakav je raspored?

— Dođavola! Trebalo bi mi malo hartije i mastila da ti nacrtam plan.

— Odmah ćeš dobiti! — reče živo Kadrus.

I on potraži u jednom starom pisaćem stolu list hartije, mastilo i pero.

— Evo, — reče Kadrus — nacrtaj ti to meni na hartiji, sinko moj.

Andreja prihvati pero sa jednim neprimetnim osmehom i poče da crta.

— Kuća se nalazi, kao što sam ti rekao, između dvorišta i vrta, vidiš, ovako.

I Andreja nacrta vrt, dvorište i kuću.

— Visoki zidovi?

— Ne, osam do deset stopa najviše.

— To nije baš mnogo oprezno — reče Kadrus.

— U dvorištu su sanduci sa narandžinim drvećem, travnjaci i žbunje cveća.

— A vučje zamke?

— Nema.

— Konjušnice?

— S obe strane dvorišne kapije, vidiš, ovde.

I Andreja ih ucrta u plan.

— Pređimo na prizemlje — reče Kadrus.

— U prizemlju: trpezarija, dva salona, sala za bilijar, stepenište u tremu i male tajne stepenice.

— A kakvi su prozori?

— Prozori su divni, tako lepi, tako široki, da bi čovek tvoga stasa, vere mi, prošao kroz svako okno.

— A za koga će đavola stepenice kad su na kući takvi prozori?

— Šta ćeš, raskoš.

— A kapci?

— Da, na prozorima su kapci, ali se njima nikad ne služe. To je neki osobenjak, taj grof od Monte Krista, koji voli nebo čak i noću.

— A sluge? Gde spavaju sluge?

— Ah, oni imaju kuću za sebe. Zamisli desno od ulaza jednu lepu šupu u kojoj se drže merdevine. E, vidiš, iznad te šupe nalazi se čitav niz soba za sluge, sa odgovarajućim zvoncem u svakoj sobi.

— Ah, dođavola i zvonce!

— Šta veliš?

— Ja, ništa. Velim da je suviše skupo nameštati za svaku sobu zvono, a čemu to služi, pitam ja tebe?

— Ranije je u kući bio pas, koji je noću šetao po dvorištu, ali su ga odveli u kuću u Oteju. Znaš, tamo gde si me našao.

— Znam.

— Ja sam mu još juče govorio: "To je neoprezno s vaše strane, gospodine grofe, jer kuća ostaje sama kada odete u Otej i povedete svoje sluge." — "Pa dobro, šta onda?" — upitao me on. — "Onda će vas, jednog lepog dana, neko pokrasti."

— I šta je odgovorio?

— Šta je odgovorio?

— Da.

— Odgovorio je: "Pa lepo. Šta je to za mene ako me i pokradu?"

— Andreja, sigurno ima neki pisaći sto sa mehanizmom.

— Kako to?

— Da, sa mehanizmom koji uhvati lopova u gvožđa i još odsvira neku ariju. Pričali su mi da su videli takve stolove na poslednjoj izložbi.

— Njegov pisaći sto je prosto jedan sto od mahagonija, u kome sam uvek video ključ.

— I ne kradu ga?

— Ne. Svi ljudi koji kod njega služe, svi su mu odani.

— Mora biti da u tom stolu ima novaca, šta veliš?

— Možda ima… Ne može se znati šta ima.

— A gde mu je taj sto?

— Na prvom spratu.

— Deder, nacrtaj mi malo plan prvoga sprata, kao što si mi nacrtao prizemlje.

— To je lako.

I Andreja ponovo prihvati pero.

— Na prvom spratu je, vidiš, predsoblje, salon, desno od salona biblioteka i soba za rad, levo od salona spavaća soba i kabinet za oblačenje. E, u tome kabinetu je taj čuveni pisaći sto.

— Ima li prozora na tom kabinetu?

— Dva, ovde i ovde.

I Andreja nacrta dva prozora na sobi koja su se na planu videla kao jedan manji četvorougaonik, prislonjen uz jedan duži četvorougaonik koji je predstavljao spavaću sobu.

Kadrus se zamisli.

— A da li često ide u Otej? — upita on.

— Dva do tri puta nedeljno. Sutra će, na primer, provesti tamo dan i noć.

— Jesi li siguran?

— Pozvao me tamo na večeru.

— U dobar čas! To je život, — reče Kadrus — kuća u gradu, kuća u polju!

— To znači biti bogat.

— A ti, hoćeš li ići na večeru?

— Verovatno.

— A kad tamo večeraš, ostaneš li na spavanju?

— Ako mi se svidi. Ja sam kod grofa kao kod svoje kuće.

Kadrus pogleda mladog čoveka kao da je hteo da iščupa istinu iz dubine njegovor srca. Ali Andreja izvuče iz džepa kutiju sa cigarama, uze jednu havanu, mirno je upali i poče neusiljeno da puši.

— Kad hoćeš da ti dam pet stotina franaka? — upita on Kadrusa.

— Pa, odmah, ako ih imaš.

Andreja izvadi dvadeset i pet zlatnika iz džepa.

— A, žutunci — reče Kadnus. — Ne, hvala!

— Šta je, potcenjuješ ih?

— Naprotiv, cenim ih, ali ih neću.

— Zaradićeš pri promeni, budalo. Zlato vredi pet sua.

— Tako je, a zatim će menjač pratiti prijatelja Kadrusa, onda će ga sud dočepati, pa će morati da kaže ko su ti zakupci koji mu u zlatu plaćaju kiriju. Mani se gluposti, mali, daj običan novac, okrugle parice sa likom bilo kakvog vladara. Svako može doći do jednog komada od pet franaka.

— Valjda shvataš da nemam pet stotina franaka uza se. Morao bih povesti nosača!

— Pa dobro. Ostavi ih tamo kod tvog vratara, to je valjan čovek, doći ću da ih uzmem.

— Danas?

— Ne, sutra. Danas nemam vremena.

— Dobro, u redu! Sutra ću ti ih ostaviti kad pođem u Otej.

— Mogu li računati s tim?

— Potpuno.

— Znaš, hteo bih da unapred pogodim sluškinju.

— Pogodi. Ali, je li s time svršena stvar? Nećeš me više mučiti?

— Nikad.

Kadrus je postao tako sumoran, da se Andreja pobojao da će biti prinuđen da tu promenu primeti. I on postade još veseliji i bezbrižniji.

— Kako si živnuo — reče Kadrus — kao da si već dobio svoje nasledstvo.

— Na žalost još ne !… Ali, kada ga dobijem…

— Šta onda?

— Onda ću se setiti svojih prijatelja. Kažem ti samo toliko.

— Jeste, baš kao da imaš dobro pamćenje.

— Šta ćeš, mislio sam da ćeš me uceniti.

— Ja! Oh! Kakva pomisao! Naprotiv, daću ti još jedan prijateljski savet.

— Da čujem?

— A to je da ostaviš ovde dijamant koji imaš na prstu. Tako! Hoćeš li da nas uhvate? Hoćeš li da nas upropastiš obojicu sa takvim glupostima?

— Zašto to? — upita Andreja.

— Kako! Uzeo si livreju, prerušio si se u slugu, a ostavio si na prstu dijamant od četiri do pet hiljada franaka.

— Dođavola! Dobro si ga procenio! Zašto se ne bi zaposlio kao izvršitelj?

— Razumem se ja šta su dijamanti, imao sam ih.

— Savetujem ti da se samo i dalje time hvališ —reče Andreja i ljubazno mu dade prsten, ne ljuteći se nimalo na to novo iznuđavanje.

Kadrus primače prsten sasvim blizu očiju; Andreji je bilo jasno da gleda da li su ivice sasvim čiste.

— To je lažni dijamant — reče Kadrus.

— Ma nemoj, — reče Andreja — valjda se šališ?

— Oh! Ne ljuti se, to se lako može proveriti.

I Kadrus priđe prozoru i pređe dijamantom preko okna. Začu se kako staklo puca.

— Confiteor! — reče Kadrus stavljajući dijamant na svoj mali prst. — Prevario sam se. Ali, juveliri su lopovi i tako vešto prave lažno kamenje da se čovek ne usuđuje da krade u juvelirskim radnjama. To je još jedna privredna grana u kojoj su poslovi zamrli.

— Dobro, — reče Andreja — je li sad gotovo? Hoćeš li još nešto da tražiš? Treba li ti moj kaput? Želiš li moju kapu? Ne ustručavaj se dok sam tu.

— Ne, ti si u duši dobar drug. Ne zadržavam te više i trudiću se da se izlečim od prohteva.

— Ali pripazi da ti se ne desi kada budeš prodavao taj dijamant baš ono što si rekao da bi ti se moglo desiti sa zlatom.

— Neću ga prodavati, budi miran.

"Ne do preksutra", pomisli mladi čovek.

— Eh, srećni ugursuze! — reče Kadrus. — Sad ideš da potražiš ponovo svoje lakeje, konje, kola i svoju verenicu.

— Jeste — reče Andreja.

— Nadam se da ćeš mi nešto lepo pokloniti kada se oženiš sa ćerkom moga prijatelja Danglara.

— Već sam ti rekao da si ti to samo uvrteo u glavu.

— Koliki je miraz?

— Ali, kad ti kažem…

— Milion?

Andreja sleže ramenima.

— Neka je i milion, — reče Kadrus — nećeš nikad imati toliko koliko ti ja želim.

— Hvala — reče mladi čovek.

— Oh, to je od srca — dodade Kadrus smejući se svojim gromkim smehom. — Čekaj da te ispratim.

— Nije potrebno.

— Potrebno je.

— A zašto to?

— O, jer je na vratima jedna mala tajna. To je mera predostrožnosti koju sam morao da primenim: brava Ire i Fiše, koju je popravio i doterao Gaspar Kadrus. Napraviću ti jednu takvu kad postaneš kapitalist.

— Hvala, — reče Andreja — obavestiću te osam dana unapred.

I oni se rastadoše. Kadrus osta na stepenicama sve dok ne vide da je Andreja ne samo sišao niz sva tri sprata nego i prešao preko dvorišta. A zatim se brzo vrati, brižljivo zatvori vrata i poče da proučava, kao kakav veliki arhitekta, plan koji mu je Andreja ostavio.

— Nadam se, — reče on — da se moj dragi Benedeto neće ljutiti ako postane naslednik, niti će mu čovek koji ubrza dolazak dana kada će pipnuti svojih pet stotina hiljada franaka biti baš rđav prijatelj.

5. PROVALA

Sutradan posle razgovora koji smo ispričali, grof od Monte Krista je zaista otišao u Otej, kuda je poveo Andreju i više slugu sa potrebnim konjima. Mada uoči toga dana nije ni mislio da ide u Otej, niti je Andreja išta o tom znao, na to ga je naveo dolazak Bertuča, koji se vratio iz Normandije sa vestima o kući i korveti. Kuća je bila uređena, a korveta, koja je stigla pre osam dana i usidrila se u jednom malom zalivu, zajedno sa posadom od šest ljudi, bila je spremna, pošto su izvršene sve potrebne formalnosti da ponovo isplovi na more.

Grof pohvali Bertučovu revnost i naredi mu da se pripremi za brz odlazak, pošto njegov boravak u Francuskoj neće trajati više od jednog meseca.

— A sada, — reče mu on — moglo bi se desiti da moram jedne noći otputovati iz Pariza u Trepor. Želim da na tom putu imam spremne konje na osam stanica, tako da pedeset milja mogu preći za deset časova.

— Vaša ekselencija je već izrazila tu želju — odgovori Bertučo — i konji su spremni. Kupio sam ih i lično smestio na najpodesnija mesta, to jest u selima u kojima se obično niko ne zaustavlja.

— Dobro je, — reče Monte Kristo — ostaću ovde dan-dva i ravnajte se prema tome.

U času kad je Bertučo pošao da naredi sve što je bilo u vezi sa tim boravkom, Batisten otvori vrata: nosio je jedno pismo na zlatnom poslužavniku.

— Šta radite vi ovde? — upita grof videći ga svega pokrivenog prašinom. — Čini mi se, nisam vas tražio.

Batisten ne odgovori ništa, priđe grofu i pruži mu pismo.

— Važno i hitno — reče on.

Grof otvori pismo i pročita:

Upozorava se gospodin od Monte Krista da će se ove noći jedan čovek uvući u njegovu kuću na Jelisejskim poljima da bi ukrao hartije za koje smatra da se nalaze u pisaćem stolu u kabinetu za odevanje. Poznato je da je gospodin grof od Monte Krista dovoljno hrabar da se ne obrati policiji za pomoć, koja bi dovela u veliku nepriliku onoga koji šalje ovo upozorenje. Gospodin grof od Monte Krista moći će sam sebi pribaviti pravdu, bilo kroz neki otvor iz spavaće sobe, bilo što će čekati u zasedi u samom kabinetu. Mnogo ljudi i vidljive mere predostrožnosti sigurno bi udaljile zločinca i učinile bi da gospodin od Monte Krista propusti ovu priliku da upozna jednog neprijatelja, koga je osoba koja šalje grofu ovo upozorenje slučajno otkrila, a koja možda više ne bi imala prilike da upozorenje ponovi, ako bi zločinac pokušao svoj pothvat ponovo, u slučaju da prvi ne završi sa uspehom.

U prvom trenutku je grof pomislio da se radi o lukavstvu lopova, o neveštoj zamci koja mu ukazuje na malu opasnost da bi ga izložila većoj. Upravo je hteo da naredi da se pismo odnese nekom policijskom komesaru, uprkos preporuci, ili možda baš zbog preporuke nepoznatog prijatelja, kad mu iznenada sinu u glavi misao da bi to zaista mogao biti neki lični neprijatelj, koga bi samo on mogao poznati i koga bi, u datom slučaju, samo on mogao iskoristiti. Zna se kakav je bio grof: nije potrebno reći da je bio duha punog smelosti i snage, koji se suprotstavljao čak i nemogućem sa onom energijom koja je svojstvena samo nadmoćnijim ljudima. Životom kojim je živeo, i odlukom koju je doneo i koje se držao da ne ustukne ni pred čim, grof je uspeo da nađe ona mnogim ljudima nepoznata uživanja u borbama koje je pokatkad preduzimao protiv prirode, koja nije drugo do bog, i protiv sveta, koji se može smatrati đavolom.

— Ne žele oni da mi ukradu moje hartije, — reče Monte Kristo — oni bi hteli da me ubiju. Nisu to lopovi nego ubice. Ne želim da se gospodin upravnik grada meša u moje lične stvari! Dovoljno sam bogat, vere mi, da mogu u ovom slučaju rasteretiti budžet njegovog aparata.

Grof pozva Batistena, koji je izišao iz sobe pošto je predao pismo.

— Vratićete se u Pariz — reče mu on — i dovešćete ovamo sve sluge koje su još tamo ostale. Potrebni su mi svi moji ljudi u Oteju.

— Ali, zar niko neće ostati u kući, gospodine grofe? — upita Batisten.

— Naravno, nastojnik.

— Zar gospodin grof ne misli na to da je prilično daleko od vratareve sobe do kuće.

— Pa šta?

— Mogli bi opljačkati ceo stan, a da on ne čuje ništa.

— A ko to?

— Pa, lopovi.

— Vi ste glupi, gospodine Batistene. Kad bi mi lopovi opljačkali ceo stan, ne bi mi pričinili neprijatnost, koju bi mi učinila rđavo učinjena usluga.

Batisten se pokloni.

— Jeste li me razumeli, — reče grof — dovedite ovamo svoje drugove od prvog do poslednjeg, a tamo sve mora ostati kao i obično. Zatvorićete kapke na prozorima u prizemlju i to je sve.

— A na prvom spratu?

— Valjda znate da se oni nikad ne zatvaraju. Idite.

Grof javi da će večerati sam u svojoj sobi, ne želeći da ga služi iko drugi osim Alije.

Večerao je mirno, sa svojom uobičajenom umerenošću. Posle večere, pošto je dao znak Aliji da ga prati, izađe na mala vrata, uđe u Bulonjsku šumu kao da se šeta, uputi se u pravcu Pariza, i kada je pala noć, nađe se pred svojom kućom na Jelisejskim poljima.

Sve je bilo mračno, samo je slabo svetlo gorelo u vratarevoj loži, koja je bila oko četrdeset koraka daleko od kuće, kao što je rekao Batisten.

Monte Kristo se nasloni na jedno drvo i okom koje se tako retko varalo pretraži dvostruku aleju, ispita prolaznike i baci pogled duboko u susedne ulice, ne bi li video nema li koga u zasedi.

Posle deset minuta uveri se da ga niko ne vreba. Pretrča sa Alijom do malih vrata, od kojih je imao ključ, brzo uđe i pope se uz stepenice za poslugu u svoju spavaću sobu u kojoj ne pomače nijednu zavesu, tako da ni sam nastojnik nije mogao pomisliti da se u kući, koju je smatrao praznom, ponovo nalazio njen glavni stanovnik.

Pošto stiže u spavaću sobu, grof dade Aliji znak da stane, a zatim pređe u kabinet. Sve je bilo kao i obično: pisaći sto na svom mestu, a ključ u stolu. On okrenu ključ dva puta u bravi, izvuče ga, priđe vratima od spavaće sobe, skide sa reze zapor i uđe u sobu.

Za to vreme je Alija doneo na sto oružje koje mu je grof zatražio. Bio je tu jedan kratak karabin i par dvocevnih pištolja, čije su cevi bile nameštene jedna ispod druge, omogućavajući da se cilja isto tako sigurno kao i sa običnim pištoljima. Tako naoružan, grof je u svojoj ruci držao život petorice ljudi.

Bilo je blizu devet i po časova. Grof i Alija pojedoše na brzinu komad hleba i popiše čašu španskog vina, a zatim Monte Kristo izmače jedan od onih pokretnih panoa koji su mu omogućavali da iz jedne sobe gleda u drugu. Na dohvatu ruke imao je pištolje i karabin. Alija je stojao pored njega, držeći u ruci jednu od onih malih arapskih sekira čiji se oblik nije promenio još od krstaških ratova.

Kroz prozor spavaće sobe, koji je bio paralelan sa prozorima kabineta, grof je mogao videti ulicu.

Dva sata su tako prošla. Vladala je duboka pomrčina, ali su ipak Alija i grof, prvi zahvaljujući svojoj divljoj prirodi, a drugi zahvaljujući nekoj stečenoj sposobnosti, bili u stanju da u toj mračnoj naći razaznaju i najslabije njihanje granja u dvorištu.

Odavno se već ugasila svetlost u vratarevoj loži.

Moglo se pretpostavljati da će napad, ako je zaista neki napad bio u planu, biti izvršen stepenicama iz prizemlja a ne kroz prozor. Monte Kristo je smatrao da zločinci neće njegov novac nego njegov život. Prema tome, morali bi napasti njegovu spavaću sobu, a do nje bi mogli doći bilo tajnim stepenicama, bilo kroz prozor od kabineta.

On postavi Aliju pred vrata koja su vodila na stepenice, dok je sam i dalje nadzirao kabinet.

Na časovniku Invalidskog doma otkuca jedanaest časova i tri četvrti. Zapadni vetar, sa svojim vlažnim dahom, donese tužne zvuke ta tri udarca.

Kad se utišao i treći udarac, grofu se učini da čuje neki lagani šum sa strane kabineta. Iza tog prvog zvuka ili, bolje reći prvog škripanja, začu se drugo, pa treće. Kada ču četvrto, grof je znao u čemu je stvar. Čvrsta i izvežbana ruka sekla je okno jednim dijamantom.

Grof oseti kako mu srce brže udara. Makar koliko ljudi navikli na opasnost i makar kako na nju bili upozoreni, oni uvek shvataju po lupanju svog srca i treperenju tela onu ogromnu razliku koja postoji između sna i stvarnosti, između namere i izvršenja.

Monte Kristo, međutim, učini samo jedan znak da bi upozorio Aliju koji se, shvatajući da opasnost dolazi sa strane kabineta, jednim korakom primače svome gospodaru.

Monte Kristo je sa nestrpljenjem očekivao da vidi sa kojim neprijateljima ima posla i koliko ih je.

Prozor na kome je nepoznati rezao staklo nalazio se pravo prema otvoru kroz koji je grof gledao u kabinet. Njegove oči se, dakle, upraviše prema tom prozoru. On ugleda neku senku koja se, kao još tamnija pega, nazirala u pomrčini. Zatim se jedno okno sasvim zamrači, kao da je uza nj spolja prilepljen list hartije, a onda staklo puče, ali ne ispade. Kroz otvor se provuče ruka koja potraži kvaku i trenutak docnije prozor se otvori. Jedan čovek uđe.

Čovek je bio sam.

— Evo jedne hrabre hulje — promrmlja grof.

U tome trenutku on oseti da ga je Alija lagano dodirnuo po ramenu. On se okrenu: Alija mu je pokazivao prozor koji je gledao na ulicu.

Monte Kristo pređe tri koraka do prozora. Znao je kakvu izvanrednu osetljivost čula ima njegov verni sluga. I stvarno, on ugleda drugog čoveka koji je izašao iz senke jedne kapije, popeo se na kamen međaš i pokušavao, kako se činilo, da vidi šta se dešava kod grofa.

— U redu, — reče on — dvojica su: jedan radi, drugi čuva stražu.

On dade znak Aliji da ne pušta iz očiju čoveka sa ulice i vrati se da vidi onog u kabinetu.

Razbijač prozora je već bio ušao i orijentisao se s rukama pruženim ispred sebe.

Izgledalo je da je najzad upoznao raspored: kabinet je imao dvoja vrata i on se pobrinu da namakne reze na oba.

Kad se približio vratima spavaće sobe, Monte Kristo pomisli da hoće da uđe i pripremi jedan od svojih pištolja. Ali uskoro začu samo šum reze koju je nepoznati gurnuo u njen bakarni prsten. To je bila samo mera predostrožnosti i ništa više. Ne znajući da se grof pobrinuo da skine zapor, noćni posetilac je verovao da je siguran i da može raditi mirno.

Smatrajući da je sam, počeo je da se kreće slobodno. Izvukao je iz širokog džepa nešto što grof nije mogao da razazna, stavio je to na jedan stočić, a zatim je prišao pisaćem stolu i opipao ga na mestu gde se nalazi brava. Primetio je da ključa nema, nasuprot onome što je verovatno očekivao.

Ali razbijač prozora je bio čovek predostrožan, koji je sve predvideo. Grof uskoro ču zveket ogromnog svežnja kalauza, kakav nose bravari kada dođu da otvore neka vrata, koje lopovi nazivaju slavujem, sigurno zbog zadovoljstva koje im pričinjava njegova noćna pesma, dok kalauzi škripe tarući se o jezičak u bravi.

— Ah, ah, — promrmlja Monte Kristo osmehnuvši se razočarano — to je samo lopov.

Ali čovek nije mogao u mraku da nađe podesan ključ. On tada pribeže predmetu koji je spustio na sto. Pomače jednu oprugu i u istom času svetlo slabo ali dovoljno da se može videti, baci svoj crvenkasti zrak na ruke i lice toga čoveka.

— Gle, — uzviknu Monte Kristo trgnuvši se iznenađeno — ta to je…

Alija diže sekiru.

— Ne miči se — šapnu mu Monte Kristo — i ostavi sekiru, ovde nam oružje više nije potrebno.

A zatim dodade nekoliko reči još tiše, jer je usklik koji se oteo iznenađenom grofu, ma kako da je bio tih, ipak bio dovoljan da uplaši čoveka u kabinetu, koji zasta u onoj pozi u kojoj se obično nalaze oštrači noževa. Na naređenje koje mu grof prišapnu, Alija pređe na prstima preko sobe, izvadi iz ormana u zidu neku crnu haljinu i trouglasti šešir. Monte Kristo, međutim, brzo skide svoj kaput, prsluk i košulju i pri svetlosnom zraku koji je prodirao kroz rascep na panou, mogla se razaznati na grofovim grudima ona čvrsta i elastična košulja od čeličnih karika od kojih je poslednju nosio u Francuskoj, u kojoj se ljudi više ne plaše noža, verovatno kralj Luj XVI, koji se bojao da ne bude udaren nožem u grudi, a koji je udaren sekirom po glavi.

Košulja uskoro iščeze pod dugačkom mantijom, kao što i grofova kosa nestade pod perikom u vidu obrijanog temena. Trouglasti šešir, namešten na periku, dokonča promenu grofa u opata.

Pošto više nije čuo nikakav šum, čovek se u međuvremenu ponovo uspravio i prišao, dok se Monte Kristo prerušavao, pravo pisaćem stolu, na kome je brava počinjala da škripi pod njegovim kalauzom.

— U redu! — promrmlja grof, koji je sigurno računao sa nekom tajnom u bravi koju obijač nije znao ma kako da je bio vešt. — U redu! Imaćeš posla za nekoliko minuta.

I ode do prozora.

Čovek na ulici sišao je sa kamena na koji se bio popeo i šetao se ulicom. Ali, čudna stvar, umesto da vodi računa o onima koji bi mogli naići bilo Avenijom Jelisejskih polja, bilo iz ulice Sen-Onore, činilo se da se brine samo za ono što se događa kod grofa i svi su njegovi pokreti pokazivali da želi da vidi šta se dešava u kabinetu.

Monte Kristo se, najednom, udari rukom po čelu, dok mu na poluotvorehim usnama zaigra tih osmeh.

A zatim priđe Aliji.

— Budi ovde, — reče mu on šapatom — sakriven u mraku, i ma kakav šum da čuješ, ma šta da se događa, ne ulazi i ne pokazuj se, osim ako te zovnem imenom.

Alija dade glavom znak da je razumeo i da će poslušati.

Tada Monte Kristo izvadi iz jednog ormana zapaljenu sveću, i u času kada je lopov bio potpuno zauzet oko brave, otvori lagano vrata, pazeći na to da mu sveća koju je nosio u ruci potpuno osvetli lice.

Vrata su se otvorila tako lagano da lopov nije čuo nikakav šum. Ali, na svoje veliko iznenađenje, vide da se soba najednom osvetlila.

On se okrenu.

— O, dobro veče, dragi gospodine Kadruse! — reče Monte Kristo. — Koga đavola radite vi ovde u tako pozno doba?

— Opat Buzoni! — povika Kadrus.

I ne shvatajući kako je ta čudna pojava ušla u sobu kroz vrata na kojima je on namaknuo reze, on ispusti svoj svežanj kalauza i osta nepomičan od zaprepašćenja.

Grof se namesti između Kadrusa i prozora, presecajući tako prestravljenom lopovu jedini izlaz kojim bi mogao izmaći.

— Opat Buzoni! — ponovi Kadrus, gledajući grofa unezverenim očima.

— Pa lepo, opat Buzoni, bez sumnje, — prihvati Monte Kristo — on lično, i veoma mi je milo što ste me poznali, dragi moj gospodine Kadruse. To pokazuje da imamo dobro pamćenje, jer se nismo videli, ako se ne varam, već skoro deset godina.

Taj mir, ta ironija, ta snaga ispuniše Kadrusovu dušu vrtoglavim užasom.

— Opate! Opate! — jedva izgovori Kadrus kršeći ruke, dok su mu zubi cvokotali.

— Dakle, hoćemo da pokrademo grofa od Monte Krista? — produži tobožnji opat.

— Gospodine opate, — promrmlja Kadrus pokušavajući da se približi prozoru, u čemu ga je sprečavao neumoljivi grof — gospodine opate… ne znam… Molim vas da verujete… kunem vam se…

— Izrezan prozor, — produži grof — lopovski fenjer, svežanj kalauza, pisaći sto napola obijen, to je ipak jasno.

Kadrusa je gušila marama na vratu, tražio je neki ugao gde bi se sakrio, neku rupu kroz koju bi iščezao.

— Dosta je, — reče grof — vidim da ste uvek isti, gospodine ubico.

— Gospodine opate, pošto vi znate sve, znate i to da nisam ubio ja, nego Karkonta. To je i sud priznao, jer sam bio osuđen samo na robiju.

— Vi ste, dakle, izdržali robiju na koju ste bili osuđeni i sad vas zatičem baš u času kad se na nju ponovo spremate?

— Ne, gospodine opate, neko me je izbavio.

— Taj neko je učinio lepu uslugu društvu.

— Ah, — reče Kadnis — ja sam bio obećao…

— Tako, vi ste, dakle, u bekstvu sa robije? — prekide ga Monte Kristo.

— Avaj, da! — reče Kadrus preplašeno.

— Rđav povrat… to će vas odvesti, ako se ne varam, na Grevski trg. Utoliko gore, utoliko gore, diavolo, kako kažu svetovnjaci u mojoj zemlji.

— Gospodine opate, podlegao sam iskušenju…

— Tako kažu svi žločinci.

— Nevolja

— Ostavite, — reče sa prezirom Buzoni — nevolja može naterati da se zatraži milostinja, da se ukrade hleb sa vrata neke pekare, ali ne da se obija sto u jednoj kući za koju se misli da u njoj nema nikoga. A kad vam je juvelir Žoanes izbrojao četrdeset i pet hiljada franaka za dijamant koji sam vam dao i kad ste ga ubili da biste imali i dijamant i novac, je li i to bila nevolja?

— Oprostite mi, gospodine opate, — reče Kadrus — vi ste me spasli već jednom, spasite me i drugi put.

— Nemam više hrabrosti.

— Jeste li sami, gospodine opate? — upita Kadrus, sklopivši ruke. — Ili su tu i žandarmi spremni da me odvedu.

— Ja sam potpuno sam — reče opat — i još bih se mogao smilovati na vas i pustiti vas, rizikujući nove nesreće koje bi mogla doneti moja slabost, ako biste mi ispričali istinu.

— Ah, gospodine opate, — povika Kadrus sklopivši ruke i približivši se za jedan korak Monte Kristu — zaista mogu reći da ste vi moj spasilac.

— Rekli ste da vas je neko izbavio sa robije?

— Oh, da! Časti mi Kadrusove, gospodine opate!

— A ko je to?

— Jedan Englez.

— Kako se zove?

— Lord Vilmor.

— Poznajem ga. Znaću da li lažete.

— Gospodine opate, rekao sam čistu istinu.

— Taj vas je Englez, dakle, štitio?

— Ne, ne mene, nego mladog Korzikanca koji je bio sa mnom na lancu.

— Kako se zove taj mladi Korzikanac?

— Benedeto.

— Je li to kršteno ime?

— Drugo nije imao, on je nahoče.

— Znači, taj mladi čovek se izbavio s vama?

— Da.

— Kako je to bilo?

— Radili smo u Sen-Mandrijeu kraj Tulona. Poznajete li Sen-Mandrije?

— Poznajem.

— Dobro. U vreme kad se spava, između podne i jednoga časa…

— Robijaši, a prilegnu iza ručka! Pa još da čovek žali te delije! — reče opat.

— Dođavola! — uzviknu Kadrus. — Ne može se uvek raditi, ljudi nisu psi.

— Sreća za pse — reče Monte Kristo.

— Dakle, dok su drugi ležali iza ručka, mi smo se malo udaljili, pretesterisali smo naše okove turpijom koju nam je doturio Englez i spasli smo se plivajući.

— Šta je bilo od Benedeta?

— Ne znam.

— Ipak, mora biti da znate.

— Ne, zaista. Rastali smo se u Hijeru.

I da bi pridao više važnosti svome uveravanju, Kadrus učini još jedan korak prema opatu, koji je ostao nepomičan na svome mestu, jednako miran, sa ispitivačkim pogledom.

— Lažete! — reče opat Buzoni glasom punim neodoljivog autoriteta.

— Gospodine opate!…

— Lažete! Taj čovek je vaš prijatelj i vi ga koristite, možda kao saučesnika.

— Oh! Gospodine opate!…

— Kako ste živeli pošto ste napustili Tulon? Odgovarajte.

— Kako sam mogao.

— Lažete! — ponovi opat i po treći put, još strožim tonom. — Živeli ste, — produži grof — od novca koji vam je on davao.

— Da, tako je, — reče Kadrus — Benedeto je postao sin jednog velikog gospodina.

— Otkuda on može biti sin jednog velikog gospodina?

— Vanbračni sin.

— A kako vi zovete toga velikog gospodina?

— Grof od Monte Krista. Onaj u čijoj smo kući.

— Benedeto grofov sin? — ponovi Monte Kristo začuđen i sam.

— Pa, valjda! Sigurno je tako, pošto mu je grof našao lažnog oca, pošto mu grof daje četiri hiljade franaka mesečno, pošto mu grof svojim testamentom ostavlja pet stotina hiljada franaka.

— Ah, ah! — uskliknu lažni opat, koji je počinjao da shvata. — A kako se sada naziva taj mladi čovek?

— Sada se zove Andreja Kavalkanti.

— Znači, to je onaj mladić koga moj prijatelj grof od Monte Krista prima u svoju kuću i koji će se oženiti gospođicom Danglar?

— Tako je.

— I vi to dozvoljavate, bedniče. Vi koji znate njegov život i njegovu sramotu.

— Zašto biste hteli da pokvarim sreću jednom drugu? — reče Kadrus.

— Tako je, nije vaša stvar da obavestite gospodina Danglara, nego moja.

— Ne činite to, gospodine opate…

— A zašto?

— Izgubićemo naš hleb…

— I vi verujete da ću ja, da bih sačuvao hleb bednicima kao što ste vi, postati pomagač u njihovoj podvali, saučesnik u njihovim zločinima?

— Gospodine opate! — reče Kadrus približivši se još malo.

— Reći ću sve.

— Kome?

— Gospodinu Danglaru.

— Grom te pogodio, — povika Kadrus, izvukavši nož ispod prsluka i udarivši grofa posred grudi — ti nećeš ništa reći, opate.

I na veliko Kadrusovo zaprepašćenje, umesto da se zabije u grofove grudi, nož skliznu zatupljenog vrha.

U istom trenutku grof ščepa ubicu levom rukom iznad šake i ruku mu tako snažno uvrnu da mu nož ispade iz ukočenih prstiju. Kadrus bolno kriknu.

Ne osvrćući se na taj krik, grof je i dalje uvrtao njegovu ruku, sve dok razbojnik, iskrivljene ruke, nije pao na kolena, a zatim licem uz zemlju.

Grof mu pritište glavu nogom i reče:

— Ne znam šta me zadržava da ti ne razmrskam lubanju, zlikovče!

— Ah, milost! Milost! — povika Kadrus.

Grof diže nogu.

— Digni se! — reče on.

Kadrus se diže.

— Zaboga! Kakvu imate šaku, gospodine opate! — reče Kadrus, gladeći svoju ruku, zgnječenu rukom snažnom kao klešta, rukom koja ga je bila ščepala. — Zaboga! Kakva je to šaka!

— Mir! Bog mi je dao snagu da ukrotim divlju zver kao što si ti. Ja sam to učinio u božje ime. Seti se toga, bedniče, i ako te u ovom času poštedim, to će biti da bih poslužio namerama božjim.

— Uh! — uzdahnu Kadrus bolno.

— Uzmi ono pero i hartiju i piši što ti budem diktirao.

— Ne znam da pišem, gospodine opate.

— Lažeš. Uzmi pero i piši!

Potčinjavajući se toj nadmoćnoj volji, Kadrus sede i napisa:

Gospodine, čovek koga vi primate i kome nameravate da date svoju kćer, jeste bivši robijaš koji je zajedno sa mnom pobegao sa robije iz Tulona. On je bio broj 59 a ja 58.

Zvao se Benedeto, ali svoje pravo ime ne zna ni sam, pošto nije nikad znao svoje roditelje.

— Potpiši! — naredi grof.

— Ali, vi hoćete da me upropastite?

— Kad bih hteo da te upropastim, budalo, oterao bih te do prve policijske stanice. Uostalom, kada pismo bude predato kome je upućeno, možda se više nećeš ničega plašiti. Dakle, potpisuj.

Kadrus potpisa.

— Adresa: Gospodinu baronu Danglaru, bankaru, ulica Šose-Danten.

Kadrus ispisa adresu.

Opat uze pismo.

— A sada, — reče on — u redu, odlazi.

— Kuda?

— Kuda si i došao.

— Hoćete da izađem kroz prozor?

— Tuda si i ušao.

— Vi nešto smišljate protiv mene, gospodine opate?

— Glupače, šta bi hteo da smišljam?

— Zašto mi ne biste otvorili vrata?

— Zašto bismo budili nastojnika?

— Gospodine opate, rekli ste mi da ne želite moju smrt.

— Ja želim da bude božija volja.

— Ali, zakunite mi se da me nećete udariti dok budem silazio.

— Glupa kukavico!

— Šta ćete učiniti sa mnom?

— Pitam ja to tebe. Pokušao sam da od tebe učinim srećnog čoveka, a napravio sam ubicu!

— Gospodine opate, — reče Kadrus — pokušajte još jednom.

— Neka bude! — reče grof. — Slušaj, ti znaš da sam ja čovek od reči.

— Da — reče Kadrus.

— Ako se vratiš kući živ i zdrav…

— Ako mi od vas ništa ne preti, čega bih se bojao?

— Ako se vratiš kući živ i zdrav, napusti Pariz, napusti Francusku, i gde god budeš bio, sve dotle dok se budeš pošteno vladao, ja ću ti davati jednu malu pomoć. Jer, ako se vratiš kući živ i zdrav, onda…

— Onda? — upita Kadrus zadrhtavši.

— Onda ću verovati da ti je bog oprostio, pa ću ti i ja oprostiti.

— Ne bio hrišćanin — zamuca Kadrus ustuknuvši — ako me niste smrtno uplašili!

— A sada, odlazi! — reče grof pokazujući Kadrusu prstom na prozor.

Kadrus, još uvek ne verujući potpuno u opatovo obećanje, zakorači preko prozora i spusti nogu na lestvicu.

Tu se zaustavi drhteći.

— A sada, silazi! — reče opat prekrstivši ruke.

Kadrus jedva shvati da se sa te strane nema čega da plaši i poče da silazi.

Tada se grof približi prozoru sa svećom tako da se iz Jelisejskih polja mogao videti čovek koji je silazio kroz prozor i drugi koji ga je osvetljavao.

— Šta radite, gospodine opate, — reče Kadrus — ako naiđe kakva patrola?…

I on ugasi sveću, a zatim produži da se spušta. Međutim, tek kad je pod nogama osetio zemlju i video da se nalazi u vrtu, malo se umirio.

Monte Kristo se vrati u spavaću sobu i, pošto prelete pogledom od vrta do ulice, ugleda najpre Kadrusa kako prislanja svoje lestvice na kraj zida, da bi izašao na drugom mestu a ne na onom na kome je ušao.

A zatim, pošto je prešao pogledom iz vrta na ulicu, on ugleda čoveka koji je čekao na ulici kako trči u istom pravcu, da bi se smestio iza ugla pored koga je Kadrus nameravao da pređe preko zida.

Kadrus se lagano pope uz lestvice. Pošto stiže na poslednju prečagu, on proturi glavu preko nadstrešice da bi se uverio da je ulica sasvim pusta.

Nije se video niko, nije se čuo nikakav šum!

Na Invalidskom domu otkuca jedan čas.

Kadrus tada prekorači preko nadstrešice na zidu i prebaci svoje lestvice, dignuvši ih u vazduh, s druge strane zida, a zatim poče da silazi ili, bolje reći, klizi niz merdevine, što je izvodio sa veštinom koja je ukazivala na naviku stečenu praksom.

Ali kada se pustio niz merdevine, više nije mogao da se zaustavi. Uzalud je video kako je jedan čovek skočio u senku u času kada se nalazio na polovini merdevina, uzalud je video ruku kako se diže u trenutku kada je dodirnuo zemlju: ta ga je ruka, pre nego što je stigao da se brani, udarila tako žestoko u leđa, da je ispustio lestvice povikavši:

— U pomoć!

Drugi udarac pogodio ga je u slabinu skoro odmah za prvim i on je pao vičući:

— Ubistvo!

Najzad, dok se kotrljao po zemlji, njegov neprijatelj ga je uhvatio za kosu i zadao mu treći udarac u grudi.

Kadrus je ponovo hteo da vikne, ali je uspeo samo da zaječi, dok mu je krv tekla kao tri potoka koja su izvirala iz njegove tri rane.

Videći da više ne zapomaže, ubica ga prihvati za kosu i podiže mu glavu: Kadrus je imao zatvorene oči i iskrivljena usta. Ubica poverova da je mrtav, ispusti glavu i iščeze.

Tada se Kadrus, pošto je čuo da ubica odlazi, izdiže na lakat i sa krajnjim naporom povika umirućim glasom:

— Ubistvo! Umirem! U pomoć, gospodine opate! U pomoć.

Taj se žalosni zov razleže kroz tamnu noć. Na tajnim stepenicama otvoriše se vrata, a zatim mala vrata na vrtu, i Alija istrča za svojim gospodarom sa svetiljkom u ruci.

6. BOŽIJA RUKA

Kadrus je i dalje vikao žalosnim glasom:

— Gospodine opate, u pomoć! U pomoć!

— Šta se desilo? — upita Monte Kristo.

— Pomognite mi! — kukao je Kadrus. — Ubiše me!

— Evo nas! Budi hrabar.

— Ah, svršeno je! Stigli ste prekasno. Stigli ste da vidite kako umirem. Kakvi udarci! Koliko krvi!

I on se onesvesti.

Alija i njegov gospodar podigoše ranjenika i prenesoše ga u jednu sobu. Tu Monte Kristo naredi Aliji da mu skine odelo i on ugleda tri strašne rane.

— Bože moj, — reče on — tvoju osvetu pokatkad treba čekati, ali je, čini mi se, potpunija što se na nju više čeka.

Alija pogleda svoga gospodara kao da ga pita šta treba da radi.

— Idi po gospodina državnog tužioca Vilfora, koji stanuje u ulici Sen-Onore i dovedi ga ovamo. Usput probudi nastojnika i reci mu da potraži lekara.

Alija posluša i ostavi lažnog opata samog sa Kadrusom, koji je i dalje bio onesvešćen. Kada je nesrećnik ponovo otvorio oči, grof je sedeo na nekoliko koraka od njega i gledao ga sa sumornim izrazom samilosti, dok su mu se usne micale kao da tiho mrmlja neku molitvu.

— Hirurga, gospodine opate, hirurga! — reče Kadrus.

— Otišli su da ga potraže — odgovori opat.

— Ja znam da mi život neće spasti, ali će mi možda dati snage i vremena da dam izjavu.

— O čemu?

— O mome ubici.

— Vi ga, dakle, poznajete?

— Da li ga poznajem! Naravno, znam ga, to je Benedeto.

— Onaj mladi Korzikanac?

— On lično.

— Vaš drug?

— Da. Pošto mi je dao plan grofove kuće, nadajući se, sigurno, da ću ga ja ubiti i da će on tako postati njegov naslednik, ili da će grof ubiti mene i da će me se tako osloboditi, sačekao me je na ulici i ubio me.

— Kad sam poslao po lekara, poslao sam u isto vreme i po državnog tužioca.

— Stići će prekasno, stići će prekasno, — reče Kadrus — ja osećam kako mi sva krv ističe.

— Čekajte — reče Monte Kristo.

On izađe i vrati se posle pet minuta sa jednom bočicom.

Oči, strašne u svojoj nepomičnosti, samrtnik nije skidao sa vrata, osećajući instinktivno da će mu otuda doći pomoć.

— Požurite se, gospodine opate, požurite se, — reče on — osećam da ću se ponovo onesvestiti.

Monte Kristo se primače i kanu na ranjenikove pomodrele usne tri-četiri kapljice tecnosti koja se nalazila u boci. Kadrus uzdahnu.

— Oh, — reče on — život ste mi usuli u usta, još… još…

— Još dve kapljice više i to bi vas ubilo — odgovori opat.

— Oh, da hoće doći neko kome mogu optužiti nitkova.

— Hoćete li da ja napišem vaš iskaz? Vi ćete ga potpisati.

— Da… da… — reče Kadrus, čije se oči zasvetliše pri pomisli na tu osvetu posle smrti.

Monte Kristo napisa:

Umirem ubijen rukom Korzikanca Benedeta, koji je sa mnom bio zajedno na lancu u Tulonu pod brojem 59.

— Požurite, požurite, — reče Kadrus — neću više moći da potpišem.

Monte Kristo pruži Kadrusu pero, koji sakupi svu snagu, potpisa i ponovo pade na krevet govoreći:

— Vi ćete ispričati ostalo, gospodine opate, kazaćete da se naziva Andreja Kavalkanti, da stanuje u Hotelu Kneževa, da… Ah! ah! bože moj! bože moj, umirem!

I Kadrus se onesvesti i po drugi put. Opat mu dade da udiše miris iz bočice i ranjenik ponovo otvori oči.

Želja za osvetom nije ga prošla dok je bio onesvešćen.

— Ah, vi ćete kazati sve to, zar ne, gospodine opate?

— Da, to sve i još mnogo drugih stvari.

— Šta ćete reći?

— Kazaću da vam je dao plan ove kuće, bez sumnje u nadi da će vas grof ubiti. Kazaću da je upozorio grofa jednim pismom, kazaću da sam ja primio to pismo, pošto je grof bio odsutan i da sam vas ja sačekao.

— I on će biti giljotiniran, je li? — reče Kadrus. — Biće giljotiniran, vi mi to obećavate. Umirem u toj nadi, to će mi olakšati smrt.

— Kazaću, — produži grof — da je došao iza vas, da je celo vreme čekao u zasedi, da je otrčao do ugla od zida, kada je video da ste izašli, i da se sakrio.

— Vi ste, znači, videli sve to?

— Sećate li se mojih reči: "Ako se vratiš kući živ i zdrav, verovaću da ti je bog oprostio, pa ću ti i ja oprostiti."

— I vi me niste upozorili? — povika Kadrus, pokušavajući da se pridigne na lakat. — Znali ste da ću biti ubijen kad izađem odavde i niste me upozorili!

— Ne, jer sam u Benedetovoj ruci video božju pravdu i smatrao sam da ću izvršiti bezbožno delo ako se usprotivim namerama proviđenja.

— Božja pravda! Ne govorite mi o njoj, gospodine opate: vi znate bolje nego iko da ima ljudi koji bi bili kažnjeni kad bi bilo božje pravde, a nisu.

— Strpljenja! — reče opat tonom od koga samrtnik zadrhta. — Strpljenja!

Kadrus ga začuđeno pogleda.

— A osim toga, — reče opat — bog je pun milosti za sve, kao što je bio i za tebe: on je otac pre nego sudija.

— Ah! Vi, dakle, verujete u boga? — upita Kadrus.

— Kad bih imao nesreću da u njega do sada ne verujem, — reče Monte Kristo — verovao bih gledajući tebe.

Kadrus podiže stegnute šake prema nebu.

— Slušaj, — reče opat spustivši ruku na ranjenika, kao da mu uliva veru — evo šta je za tebe učinio taj bog koga ti ne priznaješ na svom poslednjem času: dao ti je zdravlje, snagu, obezbeđen posao, čak i prijatelje, najzad, život onakav kakav treba da bude da bi bio ugodan, sa mirnom savešću i sa zadovoljenjem prirodnih želja. Umesto da iskoristiš te darove gospodnje, koje on tako retko daje sve zajedno, evo šta si ti učinio: odao si se lenstvovanju, pijanstvu i u pijanstvu si izdao jednog od najboljih prijatelja.

— U pomoć! — povika Kadrus. — Ne treba mi sveštenik, nego lekar; možda nisam smrtno ranjen, možda još neću umreti, možda se još mogu spasti.

— Ti si smrtno ranjen i da ti nisam dao tri kapljice od one tečnosti, već bi izdahnuo. Slušaj šta ti govorim.

— Ah, — promrmlja Kadrus — kakav ste vi čudan sveštenik koji samrtnike baca u očajanje umesto da ih uteši.

— Slušaj — produži opat. — Kada si izdao svoga prijatelja, bog te nije odmah kaznio, nego te upozorio. Pao si u bedu i bio si gladan. Provodio si u zavisti polovinu života, koji si mogao provesti u radu i sticanju, i već si pomišljao na zločin, tražeći opravdanje u bedi, kad ti je bog učinio jedno čudo, kad ti je bog preko mene poslao, usred tvoje bede, bogatstvo, sjajno za tebe koji nisi imao nikada ništa, nesrećniče! Ali ti to bogatstvo, neočekivano, nečuveno bogatstvo kome se nisi nadao, od onog časa kad si ga dobio, više nije bilo dovoljno. Hteo si da ga udvostručiš. Na koji način? Ubistvom. Ti si ga udvostručio, ali ti ga je bog oduzeo, izvodeći te pred ljudsku pravdu.

— Nisam ja hteo da ubijem Jevrejina, nego Karkonta.

— Da — reče Monte Kristo. — Bog, koji je ovoga puta, da ne kažem pravedan, jer bi ti njegova pravda donela smrt, nego milostiv, dozvolio je da tvoje sudije budu ganute tvojim rečima i da ti poklone život.

— Dođavola! Da bi me poslali na večitu robiju. Lepa milost!

— Tu si milost, bedniče, gledao ipak kao milost kada ti je bila učinjena. Tvoje kukavno srce, koje je strepelo pred smrću, radosno je zalupalo kada si bio osuđen na večitu sramotu, jer si u sebi govorio kao i svi robijaši: sa robije ikad, iz groba nikad. I imao si pravo, jer su se pred tobom otvorila tamnička vrata na neočekivan način: jedan Englez je posetio Tulon, zaželeo je da dva čoveka izbavi iz sramote. Njegov izbor je pao na tebe i tvoga druga. Veliko blago palo ti je s neba, dobio si u isti mah i novac i miran život, mogao si otpočeti da živiš životom poštenih ljudi, ti koji si bio osuđen da živiš životom robijaša. A tada si, bedniče, pošao da kušaš boga i po treći put. Nemam dovoljno, rekao si, kada si imao više nego što si imao ikad, i učinio si treći zločin, bez razloga, bez opravdanja. Bog se umorio. Bog te kaznio.

Kadrus je primetno slabio.

— Dajte mi da pijem, — reče on, — žedan sam… gorim.

Monte Kristo mu dade čašu vode.

— Ali će zločinac Benedeto izmaći kazni — reče Kadrus vraćajući čašu.

— Niko neće izmaći, ja ti to kažem, Kadruse… Benedeto će biti kažnjen!

— Onda ćete i vi biti kažnjeni, i vi, — reče Kadrus — jer vi niste izvršili svoju svešteničku dužnost… vi ste morali sprečiti Benedeta da me ne ubije.

— Ja! — reče grof sa osmehom od koga se samrtnik užasnut sledi. — Da ja sprečim Benedeta, da te ne ubije, u času kada si istupio nož na mojoj panciranoj košulji koja mi pokriva grudi!… Da, možda bih sprečio Benedeta da si bio krotak i da si se kajao, ali si bio gord i svirep i ja sam pustio da se izvrši božja volja!

— Ja ne verujem u boga! — zaurla Kadrus. — Ni ti ne veruješ… ti lažeš… lažeš!…

— Ćuti, — reče opat — jer isteruješ tako poslednje kapi krvi iz svoga tela… Ah, ne veruješ u boga a umireš pogođen božjom kaznom!… Ah, ne veruješ u boga, kome je dovoljna samo jedna molitva, samo jedna suza da bi oprostio… u boga koji je mogao upraviti nož ubice tako da izdahneš odmah… u boga koji ti je dao četvrt sata da se pokaješ… Pogledaj u svoju dušu, nesrećniče, i pokaj se.

— Ne, — reče Kadrus — ne, ne kajem se. Nema boga, nema proviđenja, postoji samo slučaj.

— Postoji proviđenje, postoji bog — reče Monte Kristo — a dokaz je to što ti tu ležiš, bez nade, odričući boga, a ja stojim pred tobom, srećan, živ i zdrav, skupljajući ruke pred bogom u koga pokušavaš da ne veruješ, a u koga ipak veruješ u dubini srca.

— Ali, ko ste onda vi? — upita Kadrus gledajući grofa ukočeno svojim očima samrtnika.

— Pogledaj me dobro — reče Monte Kristo koji uze sveću i prinese je svome licu.

— Pa dobro! Opat… opat Buzoni.

Monte Kristo diže periku koja je menjala njegov lik i opusti svoje lepe crne kose, koje su tako skladno uokviravale njegovo bledo lice.

— Oh, — reče Kadrus uplašeno — kad ne bi bilo tih crnih kosa, rekao bih da ste vi onaj Englez, rekao bih da ste vi lord Vilmor.

— Ja nisam ni opat Buzoni, ni lord Vilmor, — reče Monte Kristo — pogledaj bolje, gledaj dalje, gledaj u tvoje davne uspomene.

Bilo je u tim grofovim rečima nekih magnetskih talasa, koji su još jednom, poslednji put, oživeli nesrećnikova iznurena čula.

— Oh, zaista, — reče on, — čini mi se da sam vas video, da sam vas nekad poznavao.

— Da, Kadruse, da, ti si me video, da, ti si me poznavao.

— Pa ko ste, dakle, vi? I ako ste me videli, ako ste me poznavali, zašto dopuštate da umrem?

— Jer te ništa ne može spasti, Kadruse, jer su tvoje rane smrtne. Da si mogao biti spašen, ja bih u tome video poslednju milost gospodnju i pokušao bih, kunem ti se grobom svoga oca, da te povratim u život i pokajanje.

— Grobom svoga oca! — reče Kadrus, u kome sinu poslednja iskra. On se podiže da izbliže vidi čoveka koji mu se zakleo onim što je sveto svima ljudima. — Ko si ti, ko si?

Grof je stalno pažljivo posmatrao razvoj agonije. Razumeo je da je to poslednji trzaj života, te se približi samrtniku i obuhvati ga jednim pogledom mirnim i tužnim u isti mah.

— Ja sam… — reče mu on na uho — ja sam…

I njegove usne, jedva otvorene, propustiše jedno ime koje je tako tiho izgovoreno, da se činilo kao da se i sam grof plaši da ga čuje.

Kadrus, koji se bio podigao na kolena, raširi ruke, pokuša da ustukne, a zatim sklopi ruke i diže ih sa poslednjim naporom:

— O, bože moj, bože moj, — reče on — oprosti mi što sam te odricao. Ti zaista postojiš, ti si zaista ljudima otac na nebu i sudija na zemlji. Bože moj, Gospode, dugo sam te odricao! Bože moj, Gospode, oprosti mi! Bože moj, Gospode, primi me!

I Kadrus, sklopivši oči, pade na leđa sa poslednjim uzvikom i poslednjim uzdahom.

Krv se zaustavi na otvorima njegovih širokih rana. Bio je mrtav.

— Jedan! — reče tajanstveno grof, gledajući ukočeno leš koji je već izobličila ta strašna smrt.

Deset minuta docnije stiže lekar koga je doveo nastojnik, i državni tužilac, koga je doveo Alija, a dočeka ih opat Buzoni, koji je molio kraj pokojnika.

7. BOŠAN

U toku petnaest dana u Parizu se govorilo skoro jedino o tome pokušaju krađe, tako smelo izvršenom. Ubijeni je na samrti potpisao izjavu u kojoj je označio Benedeta kao svoga ubicu. Policija je upotrebila sve svoje agente na to da traže ubicu.

Kadrusov nož, lopovski fenjer, svežanj kalauza i odelo bez prsluka, koji nije mogao da se nađe, bili su predati tužilaštvu, a telo je odneseno u mrtvačnicu.

Grof je svima odgovarao da se taj događaj odigrao dok je on bio u svojoj kući u Oteju i da je o njemu, prema tome, znao samo ono što mu je rekao opat Buzoni, koji ga je, pukim slučajem, te večeri zamolio da provede noć u njegovoj kući da bi pregledao neke retke knjige koje su se nalazile u njegovoj biblioteci.

Jedino bi Bertučo prebledeo svaki put kada bi Benedetovo ime bilo izgovoreno u njegovom prisustvu, ali nije bilo nikakvog razloga da neko primeti Bertučovo bledilo.

Vilfor, koji je bio pozvan da utvrdi zločin, predao je stvar sudu i istragu je vodio sa onim strasnim žarom sa kojim je vodio sve krivične stvari u kojima je imao da dade svoju reč.

Međutim, prošle su tri nedelje, a da ni najživlja traganja nisu dala nikakvog rezultata. U društvu su već počeli da zaboravljaju pokušaj krađe kod grofa i ubistvo lopova, koga je ubio njegov saučesnik, da bi se bavili predstojećim venčanjem gospođice Danglar sa grofom Andrejom Kavalkantijem.

To je venčanje, tako reći, bilo skoro objavljeno i mladi čovek je priman kod bankara kao verenik.

Pisali su gospodinu Kavalkantiju ocu, koji je potpuno odobrio brak i koji je, izražavajući svoje žaljenje što ga njegova sudbina apsolutno sprečava da napusti Parmu, u kojoj se nalazio, izjavio da prstaje da da kapital od sto pedeset hiljada franaka godišnje rente.

Bilo je dogovoreno da se tri miliona plasiraju kod Danglara na priplod. Neki su pokušali da mladom čoveku izraze sumnje u pogledu stabilnosti položaja njegovog budućeg tasta, koji je u poslednje vreme pretrpeo na berzi češće gubitke, ali je mladi čovek sa divnim nekoristoljubljem i poverenjem odbacio sva ta zaludna ogovaranja, o kojima, u svojoj obazrivosti, nije progovorio baronu ni reči.

Baron je, sa svoje strane, obožavao grofa Andreju Kavalkantija.

Međutim, to nije bio slučaj i sa gospođicom Evgenijom Danglar. U svojoj instinktivnoj mržnji prema braku, ona je prihvatila Andreju kao sredstvo da ukloni Morserfa, ali je tada, kad se Andreja isuviše približio, počela da oseća prema Andreji očevidnu odvratnost.

Možda je to baron i primetio; ali kako je tu odvratnost pripisivao samo ćudi, pravio se kao da je i ne primećuje.

U međuvremenu je rok koji je zatražio Bošan skoro istekao. Uostalom, Morserf je imao prilike da oceni vrednost saveta koji mu je dao Monte Kristo kada mu je preporučio da pusti stvar neka legne sama po sebi, jer niko nije u vezi sa onom novinskom vešću ukazao na generala, niti se iko setio da u oficiru koji je izručio Turcima dvorac u Janjini pozna plemenitog grofa koji sedi u Domu perova Francuske.

Albert se zbog toga nije osećao ništa manje uvređen, jer je u ono nekoliko redaka koji su ga dirnuli nesumnjivo postojala namera vređanja. Pored toga je način na koji je Bošan završio njihov razgovor ostavio gorku uspomenu u njegovom srcu. On je, dakle, u srcu gajio misao na dvoboj, nadajući se da će moći, čak i od svojih svedoka, sakriti pravi razlog, ako Bošan bude pristao na to.

Što se tiče Bošana, niko ga nije video posle onog dana kad ga je posetio Albert. Onima koji su ga tražili odgovarali su da je otputovao na nekoliko dana.

Gde je bio? Niko o tome nije znao ništa.

Jednog jutra Alberta probudi sobar i prijavi mu Bošana.

Albert protrlja oči, naredi da se Bošan uvede u mali salon za pušenje u prizemlju, brzo se obuče i siđe.

Našao je Bošana kako šeta gore-dole po salonu. Kad ga je ugledao, Bošan stade.

— Korak koji ste preduzeli dolazeći lično k meni, ne čekajući posetu koju sam nameravao da vam danas učinim, izgleda mi dobar predznak, gospodine — reče Albert. — Hajde, recite odmah, treba li da vam pružim ruku sa rečima: Bošane, priznajte pogrešku i sačuvajte mi jednog prijatelja! Ili treba da vas prosto upitam: sa kojim ćete se oružjem tući?

— Alberte, — reče Bošan tako tužno da mladi čovek ostade preneražen — sednimo najpre i porazgovarajmo.

— Ali, gospodine, meni se, naprotiv, čini da ste mi dužni odgovor pre nego što sednemo?

— Alberte, — reče novinar — postoje takve okolnosti gde je teškoća baš u odgovoru.

— Ja ću vam ga olakšati, gospodine, kad vam ponovim pitanje: Hoćete li vest poreći, da ili ne?

— Morserfe, čovek se ne može zadovoljiti time da odgovori sa da ili sa ne na pitanja koja se tiču časti, društvenog položaja, života jednog čoveka kao što je gospodin general-lajtnant grof od Morserfa, per Francuske.

— I šta onda čovek radi?

— Radi ono što sam ja uradio, Alberte. Ljudi vele: ne treba štedeti ni novac, ni vreme, ni snagu kada se radi o ugledu i interesima cele jedne porodice. Ljudi vele: potrebno je više nego nagađanje, potrebna je izvesnost da bi se primio dvoboj na život i smrt sa jednim prijateljem. Ljudi takođe kažu: ako ukrstim mač, ili okinem obarač pištolja na čoveka kome sam tri godine stezao ruku, barem treba da znam zašto činim takvu stvar, da bih na mesto dvoboja došao mirnoga srca i mirne savesti, koja je čoveku potrebna kada njegova ruka mora da mu spase život.

— Pa dobro, dobro, — upita Morserf nestrpljivo — šta znači sve to?

— To znači da sam upravo stigao iz Janjine.

— Iz Janjine? Vi!

— Da, ja.

— Nemoguće!

— Dragi moj Alberte, evo moga pasoša. Pogledajte vize: Ženeva, Milano, Venecija, Trst, Delvino, Janjina. Hoćete li verovati policiji jedne republike, jednog kraljevstva i jedne carevine?

Albert baci pogled na pasoš i podiže začuđene oči na Bošana.

— Bili ste u Janjini? — reče on.

— Alberte, da ste vi bili neki stranac, neki nepoznat čovek, neki običan lord, kao onaj Englez koji je pre tri ili četiri meseca pokušao da od mene zatraži da mu polažem račune i koga sam ubio da bih ga se rešio, shvatićete da se ne bih toliko trudio, ali sam smatrao da vama dugujem taj znak poštovanja. Trebalo mi je osam dana da odem, osam dana da se vratim, četiri dana karantina i četrdeset osam časova boravka, to je sve skupa tri nedelje koje sam tražio. Stigao sam noćas i evo me.

— Bože moj, bože moj! Koliko okolišenja, Bošane, koliko oklevanja da mi kažete ono što očekujem od vas.

— Stvar je u tome, što je zaista, Alberte…

— Reklo bi se kao da oklevate.

— Da, bojim se.

— Bojite se da priznate da vas je vaš dopisnik prevario? Oh! Ostavite samoljublje, Bošane. Priznajte, Bošane, u vašu hrabrost ne može se sumnjati.

— Ah, nije stvar u tome, — reče tiho novinar — naprotiv…

Albert užasno prebledi: pokuša da govori, ali mu reč zamre na usnama.

— Prijatelju moj, — reče Bošan vanredno nežnim tonom — verujte mi da bih bio srećan kad bih mogao da vam se izvinim i da bih vam se izvinio iz sveg srca, ali, na žalost…

— Kako?

— Vest je bila tačna, dragi prijatelju.

— Kako. Onaj francuski oficir…

— Da.

— Fernando?

— Da.

— Onaj izdajnik koji je predao tvrđavu čoveka u čijoj se službi nalazio, te je bio…

— Oprostite mi što vam to kažem, prijatelju moj, ali je taj čovek bio vaš otac.

Albert učini jedan besan pokret kao da hoće da nasrne na Bošana, ali ga Bošan zadrža pre jednim blagim pogledom nego svojom ispruženom rukom.

— Držite, prijatelju moj, — reče on izvukavši jedan papir iz džepa — evo dokaza,

Albert raširi hartiju. To je bilo svedočanstvo četiri ugledna građanina iz Janjine, koji su tvrdili da je pukovnik Fernando Mondego, instruktor u službi vezira Ali-Tebelina, predao tvrđavu u Janjini za dve hiljade kesa novca.

Potpise je overio francuski konzul.

Albert zatetura i poražen pade u jednu fotelju.

Više se nije moglo sumnjati, tu je bilo ispisano puno prezime.

Posle jednog trenutka nemog i bolnog ćutanja, srce mu se nadu, žile mu na vratu nabreknuše i suze izbiše iz Albertovih očiju.

Bošan, koji je sa dubokim sažaljenjem gledao tog mladog čoveka, skrhanog najvećim bolom, priđe mu i reče:

— Alberte, vi me sada shvatate, zar ne? Želeo sam da se lično uverim i da lično presudim, nadajući se da će razjašnjenje biti povoljno za vašeg oca i da ću biti u mogućnosti da ispravim nepravdu koja mu je učinjena. Međutim, naprotiv, prema dobijenim obaveštenjima, taj oficir, instruktor, taj Fernando Mondego, koga je Ali-paša uzdigao na položaj generala guvernera, nije niko drugi nego grof Fernando od Morserfa. Tada sam se vratio, sećajući se časti koju ste mi ukazali time što ste me primili za prijatelja, i dotrčao sam k vama.

Albert je, ispružen u fotelji, držao obe ruke na očima, kao da je hteo da spreči svetlost dana da dopre do njega.

— Dotrčao sam k vama — produži Bošan — da vam kažem: Alberte, grehovi naših otaca, u ono vreme akcije i reakcije, ne mogu pogađati sinove. Alberte, malo ih je prošlo kroz one revolucije u kojima smo mi rođeni a da neka mrlja blata ili krvi nije ukaljala njihovu vojničku uniformu ili sudijsku togu. Alberte, niko me na svetu ne može naterati, sada kada imam sve dokaze, sada kada sam gospodar vaše tajne, na dvoboj koji bi vam vaša savest, siguran sam, prebacivala kao zločin. Ali ja dolazim da vam ponudim ono što vi više ne možete da tražite od mene. Hoćete li da ovi dokazi, ova otkrića, ova svedočanstva, koja imam samo ja, nestanu? Hoćete li da ova užasna tajna ostane između vas i mene? Imajte poverenja u moju časnu reč i ta tajna neće nikad izaći iz mojih usta. Recite, Alberte, da li želite to? Recite, da li želite to, prijatelju moj?

Albert se baci Bošanu o vrat.

— Ah! Plemenito srce! — povika on.

— Uzmite — reče Bošan, pruživši hartije Albertu.

Albert ih dohvati grčevitim pokretom, steže ih, zgužva ih, htede da ih pocepa, ali, plašeći se da ga i najmanji komadić koji bi vetar odneo ne pogodi jednoga dana u glavu, on ode do sveće koja je stalno gorela za pripaljivanje cigara i sagore ih do poslednjeg delića.

— Dragi prijatelju, divni prijatelju! — ponavljao je Albert tiho dok su hartije sagorevale.

— Neka se sve to zaboravi kao rđav san, neka se ugasi kao ove poslednje iskre na izgoreloj hartiji, neka se sve rasprši kao ovaj poslednji dim što se diže iz toga nemog pepela.

— Da, da, — reče Albert — i neka od svega ostane samo večito prijateljstvo, na koje se zavetujem mome spasiocu, prijateljstvo koje će moja deca preneti na vašu, prijateljstvo koje će me uvek podsećati da vama dugujem krv u mojim venama, život moga tela, čast moga imena, jer ako bi se za takvu stvar saznalo, oh, Bošane, ja vam izjavljujem: prosuo bih sebi mozak… Oh, ne! Jadna moja majka! Ne, ne bih hteo da je tim istim metkom ubijem, ne, nego bih napustio otadžbinu.

— Dragi Alberte! — reče Bošan.

Ali mladog čoveka uskoro napusti ta iznenadna i takoreći usiljena radost i obuze ga još dublja tuga.

— Pa dobro, — upita Bošan — šta ti je sada, prijatelju moj?

— Nešto je u mome srcu puklo — reče Albert. — čujte, Bošane, čovek se ne rastaje lako, u jednom trenutku, od onog poštovanja, onog poverenja, onog ponosa kojim sina ispunjuje očevo ime bez mrlje. Oh, Bošane, Bošane! Kako ću ja sada prilaziti mome ocu? Da li ću izmaknuti čelo kome će on primaći svoje usne, ili ruku kojoj će on pružiti svoju? Vidite, Bošane, ja sam najnesrećniji čovek na svetu. Oh! Majko, jadna moja majko, — reče Albert gledajući portret svoje majke očima punim suza — da ste to znali, koliko biste patili!

— Hajde, — reče Bošan uzevši ga za obe ruke — imaj hrabrosti, prijatelju!

— Ali otkuda potiče vest koja je štampana u vašem listu — povika Albert. — Iza svega toga leži neka nepoznata mržnja, neki nevidljivi neprijatelj.

— Eto, — reče Bošan — to je razlog više da budete hrabri, Alberte. Na vašem licu ne sme biti tragova uzbuđenja. Nosite taj bol u sebi kao što oblak nosi razaranje i smrt, kao kobnu tajnu za koju se sazna tek u času kada izbije bura; eto, prijatelju, sačuvajte svoje snage za onaj čas u kome će izbiti bura.

— Oh! Zar mislite da sve još nije svršeno? — reče Albert užasnut.

— Ja, ja ne mislim ništa, prijatelju moj, ali, sve je moguće. A u vezi s tim…

— Šta? — upita Albert videći da Bošan okleva.

— Da li ćete se oženiti gospođicom Danglar?

— A u kakvoj je to vezi sa onim o čemu smo govorili u ovom trenutku, Bošane?

— Čini mi se da je pitanje da li će se taj brak sklopiti ili pokvariti u vezi sa predmetom na koji mislimo u ovome času.

— Kako! — uzviknu Albert, čije lice planu. — Mislite li da gospodin Danglar…

— Ja vas samo pitam kako stoji stvar sa vašim brakom. Dođavola! Ne tražite u mojim rečima više nego što sam njima izrazio i ne pridajite im značaj koji one nemaju.

— Ne, — reče Albert — taj brak neće biti sklopljen.

— Dobro — reče Bošan.

A zatim, videći da će mladi čovek ponovo pasti u svoju melanholiju, reče:

— Čujte, Alberte, hajde da izađemo. Šetnja kroz šumu u faetonu ili na konju razonodiće vas. Posle ćemo izaći negde na doručak, a onda ćemo poći svaki za svojim poslom.

— Rado, — reče Albert — ali pođimo peške, čini mi se da će mi malo umora dobro doći.

— U redu! — reče Bošan.

I dva prijatelja krenuše bulevarom. Kada su stigli do Madlene, Bošan reče:

— Čujte, kad nam je već usput, hajde da svratimo kod gospodina od Monte Krista, on će vas razonoditi. Taj čovek zna divno da umiri čoveka, jer nikada ne postavlja pitanja, a po mome mišljenju, ljudi koji ne pitaju najpodesniji su za utehu.

— Neka bude, — reče Albert — hajdemo k njemu, ja ga volim.

8. PUTOVANJE

Monte Kristo radosno uskliknu kada ugleda dva mlada čoveka zajedno.

— Ah, ah — reče on. — Lepo, nadam se da je sve svršeno, rasvetljeno, uređeno.

— Da, — reče Bošan — bili su to besmisleni glasovi koji su pali sami od sebe i kojima bih se ja sada prvi usprotivio, ako bi se ponovili. Dakle, ne govorimo više o tome.

— Albert će vam reći, — produži grof — da je to savet koji sam mu ja dao. Vidite, — dodade on — zatekli ste me kako završavam najodvratnije prepodne koje sam ikad proveo.

— Šta to radite, — reče Albert — izgleda da sređujete svoje hartije?

— Moje hartije? Hvala bogu, ne! Moje hartije su uvek u najvećem redu, pošto ja nemam nikakvih hartija. To su hartije gospodina Kavalkantija.

— Gospodina Kavalkantija? — upita Bošan.

— E, pa da! Zar ne znate da je to mladić koga grof uvodi u društvo? — reče Morserf.

— Ne, da se razumemo, — odgovori Monte Kristo — ja nikog ne uvodim u društvo, a najmanje gospodina Kavalkantija.

— I koji će se oženiti umesto mene sa gospođicom Danglar, što me, — produži Albert pokušavajući da se osmehne — kao što možete zamisliti, dragi moj Bošane, duboko žalosti.

— Kako! Kavalkanti će uzeti gospođicu Danglar? — upita Bošan.

— Šta! Vi kao da dolazite sa kraja sveta? — reče Monte Kristo. — Vi, novinar, muž fame! Ta, ceo Pariz govori samo o tome.

— I vi ste, grofe, udesili taj brak? — upita Bošan.

— Ja? Oh, ćutite, gospodine novinare, ne govorite takve stvari. Bože moj! Zar ja udešavam brakove? Ne, vi me ne poznajete. Ja sam se naprotiv tome opirao koliko sam god mogao. Odbio sam čak i da idem u prošnju.

— Ah, razmnem, — reče Bošan — zbog našeg prijatelja Alberta.

— Zbog mene? — reče mladi čovek. — Oh, ne, vere mi! Grof će biti pravedan prema meni i potvrditi da sam ga naprotiv uvek molio, da pokvari taj plan, koji je srećom pokvaren. Grof tvrdi da njemu za to ne dugujem zahvalnost. U redu, prislužiću sveću nepoznatom svecu.

— Čujte, — reče Monte Kristo — ja sam tako malo učestvovao u toj stvari, da sam u hladnim odnosima i sa tastom i sa mladim čovekom. Jedino je gospođica Evgenija, za koju bih rekao da nema neku duboku naklonost prema braku, sačuvala prema meni svoju srdačnost, pošto je videla kako sam ja bio malo raspoložen da je sa svoje strane nagovaram da se odreče svoje drage slobode.

— I vi velite da u najskorije vreme predstoji sklapanje toga braka?

— Oh, bože moj, da! I pored svega što sam govorio! Ja ne poznajem toga mladića. Tvrdi se da je bogat i iz dobre kuće, ali je to za mene jedno obično kažu. Ponavljao sam to gospodinu Danglaru toliko da sam mu dosadio, ali je on poludeo za tim Italijanom. Upoznao sam ga čak i sa jednom okolnošću koja je za mene prilično ozbiljna: mladi čovek je, kao odojče, bio zamenjen za neko drugo dete, ili su ga bili odveli Cigani, ili ga je izgubio njegov vaspitač, ne znam tačno. Ali znam da ga je njegov otac izgubio iz vida pre deset godina. Šta je radio za tih deset godina lutalačkog života, to sam bog zna. I, vidite, ništa od svega toga nije pomoglo. Zamolili su me da pišem majoru i da zatražim njegove dokumente. Evo tih dokumenata: Ja im ih šaljem, ali, kao Pilat, perem ruke.

— A gospođica od Armilija — upita Bošan — kakvim vas očima gleda, vas koji joj oduzimate učenicu.

— Eh! Ne znam ni sam, ali izgleda da ona putuje u Italiju. Gospođa Danglar mi je govorila o njoj i zamolila me je da joj dam pismene preporuke za impresarije. Napisao sam joj nekoliko reči za direktora pozorišta Vale, koji prema meni ima izvesne obaveze. Ali, šta vam je, Alberte? Imate veoma tužan izgled. Da niste slučajno zaljubljeni u gospođicu Danglar, a da i ne slutite?

— Ne, koliko ja znam — reče Albert osmehnuvši se tužno.

Bošan poče da razgleda slike.

— Ipak, — produži Monte Kristo — vi niste u svom običnom raspoloženju. Hajde, recite, šta vam je?

— Imam glavobolju — reče Albert.

— Lepo, dragi moj vikonte, — reče Monte Kristo — u tom slučaju mogu da vam ponudim jedan siguran lek, lek koji je meni pomogao svaki put kad sam osetio neku nelagodnost.

— Kakav to lek? — upita mladi čovek.

— Promenu mesta.

— Je li istina? — reče Albert.

— Da, i, vidite, kako u ovom trenutku imam i suviše glavobolje, ja putujem. Hoćete li da otputujemo zajedno?

— Vi imate glavobolju, grofe — reče Bošan. — A od čega to?

— Dođavola! Vi to shvatate isuviše olako, a voleo bih videti kako biste izgledali kad bi se u vašoj kući vodila istraga!

— Istraga! Kakva istraga?

— Eh, pa ta koju gospodin od Vilfora vodi protiv mog ljubaznog ubice, nekog razbojnika koji je pobegao sa robije, šta li.

— Ah, tačno! — reče Bošan. — Čitao sam o tome u novinama. A ko je taj Kadrus?

— Izgleda, neki Provansalac. Gospodin od Vilfora je čuo za njega kada je bio u Marselju, a gospodin Danglar se seća da ga je video. Iz svega je jasno da je gospodin državni tužilac uzeo stvar i suviše srcu i da je ona, kako se čini, u najvećoj meri zainteresovala upravnika grada, pa mi zbog toga interesovanja, na kome sam im zahvalan u najvećoj meri, šalju ovamo već petnaest dana sve razbojnike do kojih mogu da dođu u Parizu i okolini, pod izgovorom da su to ubice gospodina Kadrusa, iz čega proizlazi da posle tri meseca, ako tako potraje, neće biti nijednog lopova ni ubice u ovom lepom francuskom kraljevstvu koji neće u prste znati plan moje kuće. Stoga sam se rešio da im je celu prepustim i da odem kuda me oči vode i noge nose. Pođite sa mnom, vikonte, ja ću vas povesti.

— Vrlo rado.

— Znači, rešeno je.

— Da, ali kuda?

— Rekao sam vam, gde je vazduh čist, gde zvuci uspavljuju i gde se čovek oseća skroman i mali ma kako bio ponosan. Ja volim to ponižavanje, ja, koga nazivaju gospodarem sveta kao Avgusta.

— Kuda idete, recite najzad?

— Na more, vikonte, na more. Vidite, ja sam mornar: kao malo dete ljuljao me na rukama stari Okean, a na grudima me njihala lepa Amfitrita. Igrao sam se sa njegovim zelenim ogrtačem i sa njenom azurnom haljinom. Ja volim more kao što se voli ljubavnica i kada ga zadugo ne vidim, dosadno mi je bez njega.

— Pođimo, grofe, pođimo!

— Na more?

— Da.

— Prihvatate?

— Prihvatam.

— Lepo, vikonte, večeras će se u mome dvorištu nalaziti putnička kola u kojima se čovek može ispružiti kao u krevetu. U kola će biti upregnuta četiri poštanska konja. Gospodine Bošane, ima dovoljno mesta za četvoro. Hoćete li s nama? Povešću vas.

— Hvala, ja dolazim s mora.

— Kako! Dolazite s mora?

— Da, ili skoro tako. Upravo sam se vratio s jednog malog putovanja na Boromejska ostrva.

— Ne mari. Pođite ipak — reče Albert.

— Ne, dragi Morserfe, morate shvatiti: ako sam odbio, onda znači da je nemoguće. Uostalom — dodade on tihim glasom — važno je da ostanem u Parizu, ako ne radi drugog a ono da pazim na sanduče za pisma.

— Ah, vi ste dobar i prekrasan prijatelj — reče Albert. — Da, imate pravo, ostanite da pazite, Bošane, i nastojte da otkrijete neprijatelja od koga je vest potekla.

Aibert i Bošan se rastadoše. Njihov poslednji stisak ruke izražavao je osećanja koja njihove usne nisu mogle iskazati pred jednim strancem.

— Divan mladić ovaj Bošan! — reče Monte Kristo, pošto je novinar otišao. — Zar ne, Alberte?

— Oh, da, čovek koji ima srca, ja vam jamčim. Volim ga svom dušom. A sada, kad smo sami, mada je to za mene skoro isto kao i malopre, kuda ćemo?

— U Normandiju, ako vam se dopada.

— Divno. Bićemo na selu, je li tako. Bez društva, bez suseda?

— Bićemo sami nas dvojica, sa konjima da jurimo, sa psima da lovimo i sa barkom da ribarimo, i to će biti sve.

— To je ono što mi treba. Obavestiću majku i onda vam stojim na raspoloženju.

— Ali, — reče Monte Kristo — da li će vam dozvoliti?

— Šta?

— Da pođete u Normandiju.

— Meni? Zar ja nisam slobodan?

— Da idete sami kuda hoćete jeste, to već znam, jer sam vas kao begunca susreo u Italiji.

— I šta onda?

— Ali da pođete sa čovekom koji se zove grof od Monte Krista?

— Vi imate slabo pamćenje, grofe.

— Kako to?

— Zar vam nisam rekao koliku naklonost moja majka ima prema vama?

— Žena se često menja, rekao je Fransoa Prvi; žena je kao talas, rekao je Šekspir. Prvi je bio veliki kralj, a drugi veliki pesnik, obojica su morali poznavati ženu.

— Da, ženu. Ali moja majka nije prosto žena nego jedna žena.

— Dozvolite jednom sirotom strancu da ne shvati potpuno sve tančine vašeg jezika?

— Hteo sam reći da moja majka ne poklanja lako svoja osećanja, ali kada ih jedanput pokloni, onda je to zauvek.

— Ah, zaista, — reče Monte Kristo uzdahnuvši — i vi verujete da mi je ona učinila čast i poklonila mi neko drugo osećanje osim savršene ravnodušnosti?

— Čujte, ja sam vam već to rekao i to vam ponavljam, — odvrati Morserf — mora biti da ste vi zaista čovek veoma neobičan i veoma superioran.

— Oh!

— Da, jer je moja majka dopustila da podlegne, neću reći radoznalosti, ali interesovanju koje vi u ljudima izazivate. Kada smo sami, razgovaramo samo o vama.

— I ona vam veli da se čuvate tog Manfreda?

— Naprotiv, ona mi veli: "Morserfe, ja verujem da grof ima plemenitu dušu, nastoj da te zavoli".

Monte Kristo okrenu oči na drugu stranu i uzdahnu.

— Ah! Je li istina? — reče on.

— I tako će, razumite, — produži Albert — odobriti moje putovanje iz sveg srca, umesto da mi se usprotivi, jer se ono podudara sa onim što mi preporučuje svakog dana.

— Onda, — reče Monte Kristo — doviđenja večeras. Budite ovde u pet časova. Stići ćemo tamo u pola noći ili u jedan čas.

— Kako! U Trepor?

— U Trepor ili u okolinu.

— Ne treba vam više od osam časova da biste prevalili četrdeset i osam milja?

— To je još i mnogo — reče Monte Kristo.

— Zaista, vi ste čovek koji stvara čuda i vi ćete uspeti da preteknete ne samo železnicu, što nije baš naročito teško, pogotovu ne u Francuskoj, nego ćete biti brži i od telegrafa.

— A dok to ne bude, vikonte, s obzirom da nam je još uvek potrebno sedam ili osam časova da bismo onamo stigli, budite tačni.

— Možete biti mirni, nemam ništa drugo da uradim osim da se spremim.

— Onda, u pet časova.

— U pet časova.

Albert izađe. Monte Kristo mu, smešeći se, klimnu glavom i za trenutak utonu u neko duboko razmišljanje. Najzad pređe rukom preko čela, kao da hoće da otkloni te misli, ode do zvona i zazvoni dva puta.

Čuvši da je Monte Kristo udario dva puta u zvono, Bertučo uđe.

— Gospodine Bertučo, — reče on — ne putujem ni sutra ni prekosutra, kao što sam u početku mislio, putujem večeras za Normandiju. Do pet časova izvestićete konjušara na prvoj stanici; vremena za to imate više nego što vam je potrebno. Gospodin od Morserfa putuje sa mnom. Možete ići.

Bertučo posluša i jedan sluga odjuri na konju u Pontoaz da javi da će grofova kola proći u šest časova tačno. Konjušar iz Pontoaza posla jednog konjanika na sledeću stanicu, sa koje je drugi krenuo dalje i posle šest časova bile su sve usputne stanice obaveštene.

Pre odlaska pope se grof kod Hajdeje, obavesti je o svome putovanju, kaza joj u koje mesto ide i poveri joj da se stara o celoj kući.

Albert je bio tačan. Put, u početku sumoran, postade uskoro veseliji pod dejstvom brzine kojom su se kretali. Morserf nije mogao zamisliti takvu brzinu.

— Zaista, — reče Monte Kristo — sa vašom poštom koja prelazi dve milje na sat, sa onim glupim zakonom koji jednom putniku zabranjuje da prestigne drugog bez odobrenja onog koji je ispred njega, sa tim zakonom koji daje pravo jednom bolesnom ili ćudljivom putniku da iza sebe ukoči vesele i zdrave ne može biti iole podnošljivog putovanja. Ja te nezgode otklanjam tako što putujem svojim sopstvenim kolima, svojim sopstvenim konjima, je li tako, Alija?

I grof bi, provukavši glavu kroz prozor, podsticao konje kratkim uzvicima, što im je davalo krila, i oni više nisu jurili nego leteli. Kola su se kotrljala kao grmljavina po kraljevskoj kaldrmi i ljudi su se usput okretali da vide kako prolazi taj sjajni meteor. Alija je ponavljao grofov uzvik i osmehivao se pokazujući svoje bele zube, dok je u rukama stezao penom pokrivene uzde, podstičući konje, čije su se lepe grive rasipale na vratu. Alija, dete pustinje, našao se ponovo u svom elementu. I sa svojim crnim licem, svojim zažarenim očima, svojim snežnim burnusom, izgledao je, usred prašine koju je dizao iza sebe, kao duh Samuma, kao bog Uragan.

— Ovo je — reče Morserf — slast koju nisam poznavao, slast brzine.

I sa njegovog su čela nestajali i poslednji oblaci, kao da ih je vazduh, koji su sekli u letu, odnosio sa sobom.

— A gde, dođavola, pronalazite takve konje? — upita Albert. — Kao da ih pravite naročito za sebe?

— Tačno tako — reče grof. — Pre šest godina našao sam u Francuskoj jednog pastuva čuvenog po svojoj brzini. Kupio sam ga i ne znam pošto, Bertučo ga je platio. U toku iste godine imao je trideset i dva ždrebeta. Celo to potomstvo, od istog oca, videćemo na ovom putovanju. Svi su slični, crni bez ijedne mrlje, izuzev zvezde na čelu, jer su za toga u ergeli povlašćenog konja birane kobile kao što se za pašu biraju ljubimice.

— To je prekrasno… Ali, recite mi, grofe, šta radite sa tolikim konjima.

— Pa vidite, putujem njima.

— Ali, nećete uvek putovati.

— Kada mi više ne budu trebali, Bertučo će ih prodati, a on tvrdi da će na njima zaraditi trideset do četrdeset hiljada franaka.

— Ali, Evropa neće imati dovoljno bogatog kralja koji bi ih mogao kupiti od vas.

— Onda će ih kupiti neki obični istočnjački vezir, koji će isprazniti svoje blagajne da bi ih platio i koji će napuniti svoje blagajne deleći udarce toljagom po tabanima svojih podanika.

— Grofe, hoćete li da vam kažem šta mi je palo na pamet.

— Recite.

— Gospodin Bertučo, posle vas, mora biti najbogatije privatno lice u Evropi.

— E, vidite, tu se varate, vikonte. Siguran sam, kad biste izvrnuli Bertučove džepove, ne biste u njima našli ni prebijene pare.

— Kako to? — upita mladi čovek. — To je neko čudo od čoveka, taj gospodin Bertučo. Ah, dragi moj grofe, ne vodite me suviše daleko u oblast čuda, jer vam, uveravam vas, neću više verovati.

— Nema nikakvih čuda kod mene, Alberte. Samo brojevi i razlozi, i to je sve. Ja vas pitam: kada jedan nastojnik krade, zašto krade?

— Pa, čini mi se, jer mu je to u prirodi — reče Albert — krade zato da bi krao.

— E, vidite, ne. Varate se: on krade zato što ima ženu decu i želje, što je slavoljubiv radi sebe i radi svoje porodice; on krade naročito stoga što nije siguran da neće nikada napustiti svoga gospodara i što želi da izgradi vlastitu budućnost. A gospodin Bertučo je sam na svetu. On vadi iz moje kese a da mi i ne polaže računa, on je siguran da me neće nikad napustiti.

— Zašto to?

— Jer ja neću naći boljega.

— Vi se vrtite u zatvorenom krugu, i to u krugu onog što je samo verovatno.

— Oh, ne! Ja se krećem u onom što je izvesno. Za mene je dobar sluga onaj čiji se život i smrt nalaze u mojoj ruci.

— Zar je život i smrt Bertuča u vašoj ruci? — upita Albert.

— Da — odgovori hladno grof.

Ima reči koje zatvaraju razgovor kao neka gvozdena vrata. Grofovo da bila je jedna od tih.

Ostali deo puta prešli su istom brzinom. Trideset i dva konja, raspoređena na osam stanica, prešla su četrdeset i osam milja za osam časova.

Usred noći stigli su pred vrata jednog lepog parka. Nastojnik je bio na nogama i držao vrata otvorena. Njega je obavestio konjanik koji je došao sa poslednje stanice.

Bilo je dva i po časa ujutru. Morserfu su pokazali njegove sobe. Zatekao je spremno kupatilo i večeru. Sluga, koji je doputovao na zadnjem sedištu, stavljen mu je na raspoloženje. Batisten, koji je doputovao na prednjem sedištu, služio je grofa.

Albert se okupao, večerao i legao. Cele noći ga je uljuljkivao melanholični šum morskih talasa. Kada se digao, prišao je pravo prozoru, otvorio ga i našao se na jednoj maloj terasi pred kojom se pružalo nepregledno more, dok se iza nje prostirao divan park, koji se dodirivao s jednom malom šumom.

U zalivu osrednje veličine njihala se na talasima jedna mala korveta uskoga trupa, visokih katarki sa istaknutom zastavom na kojoj se nalazio grb Monte Krista. Grb je sadržavao zlatnu planinu koja se izdiže iz azurnog mora, sa krstom na vrhu, što je moglo predstavljati i aluziju na njegovo ime, podsećajući na Golgotu i Isusova stradanja koja su tu planinu učinila dragocenijom od zlata a sramni krst svetinjom, i neku ličnu uspomenu na patnju i preporod, uspomenu sahranjenu u tami tajanstvene prošlosti toga čoveka. Oko korvete nalazilo se više malih jedrilica, koje su pripadale ribarima iz okolnih sela; činile su se kao skromni podanici koji očekuju naređenja svoje kraljice.

I tu je, kao i svugde gde se Monte Kristo zadržavao, makar da provede samo dva dana, život bio organizovan sa najvećom udobnošću. Život je tu, od prvog trenutka, bio lak.

Albert nađe u svome predsoblju dve puške i sav pribor potreban jednom lovcu. Jedna soba u prizemilju bila je posvećena svakovrsnim duhovito izmišljenim spravama koje Englezi, ti veliki ribari, s obzirom da su strpljivi i dokoni ljudi, još nisu bili preneli na vešte francuske ribare.

Ceo dan je prošao u raznim vežbama, u kojima je Monte Kristo bio veoma vešt. Ubili su dvanaest fazana u parku, ulovili su isto toliko pastrmki u potocima, večerali su u jednom kiosku koji gleda na more, dok je čaj služen u biblioteci.

Trećega dana uveče Albert je, savladan umorom od takvog života, koji je izgledao sitnica za Monte Krista, spavao na jednoj fotelji pored prozora, dok je grof sa svojim arhitektom radio plan za staklenu baštu, koju je hteo da izgradi pored kuće, kada se začu lupanje konjskih kopita, pod kojima se kršio pesak na stazi. Mladi čovek diže glavu, pogleda kroz prozor i sa veoma neprijatnim iznenađenjem ugleda u dvorištu svoga sobara, koga nije hteo povesti sa sobom da bi bio što manje na smetnji Monte Kristu.

— Florentin ovde! — povika on skočivši s fotelje. — Da nije moja majka bolesna?

I on pojuri prema sobnim vratima.

Monte Kristo ga je pratio očima. Video je kako prilazi sobaru koji je, još sav zadihan, izvadio iz džepa jedan zapečaćeni paketić. U paketiću su bile neke novine i jedno pismo.

— Od koga je pismo? — upita živo Albert.

— Od gospodina Bošana — odgovori Florentin.

— Znači da vas Bošan šalje?

— Da, gospodine. Pozvao me je k sebi, dao mi je potreban novac za put, poručio mi je poštanskog konja i zatražio da obećam da se neću zaustavljati dok ne nađem gospodina. Prešao sam put za petnaest časova.

Albert otvori pismo za jezom. Pri prvim redovima uzviknu i dohvati novine, tresući se primetno.

Najednom mu pade mrak na oči a noge kao da su izmicale ispod njega. Gotov da padne, on se nasloni na Florentina, koji pruži ruku da bi ga pridržao.

— Jadni mladic! — izgovori Monte Kristo tako tiho da ni sam ne bi mogao čuti reči sažaljenja koje je izgovarao. — Rečeno je da će greh otaca pasti na decu do trećeg i četvrtog kolena.

Albert je, međutim, prikupio snagu i produžio da čita, zabacivši kosu na glavu mokru od znoja, a zatim zgužva i novine i pismo:

— Florentine, — reče on — da li je vaš konj u stanju da ponovo krene za Pariz?

— To je poštansko kljuse, propalo od kasanja.

— Oh, bože moj! A kako je bilo u kući kada ste krenuli?

— Prilično mirno, ali kad sam se vratio od gospodina Bošana, našao sam gospođu u suzama. Pozvala me je da bi upitala kad ćete doći. Tada sam joj rekao da me gospodin Bošan šalje po vas. Na to je ispružila ruku kao da me je htela zaustaviti, ali je posle jednog trenutka razmišljanja rekla: "Da, idite Florentine, i neka se vrati".

— Da, majko, da, — reče Albert vratiću se, budi mirna i teško podlacu!.. Ali pre svega, treba da otputujem.

I on se uputi u sobu u kojoj je ostavio Monte Krista.

To više nije bio čovek od malopre. Pet minuta je bilo dovoljno da se Albert potpuno preobrazi. Izašao je u svom običnom raspoloženju, a vraćao se izmenjenog glasa, lica prošaranog grozničavim rumenilom, sa očima koje su sevale, okružene pomodrelim kapcima, dok su mu noge teturale kao u pijanog čoveka.

— Grofe, — reče on — hvala vam na vašem lepom gostoprimstvu, u kome bih želeo da uživam duže, ali je potrebno da se vratim u Pariz.

— Šta se dogodilo?

— Velika nesreća. Dozvolite mi da otputujem, u pitanju je stvar koja je daleko važnija od moga života. Ne pitajte me ništa, grofe, preklinjem vas, nego mi dajte konja.

— Moje konjušnice vam stoje na raspoloženju, vikonte, — reče Monte Kristo — ali ćete propasti od umora ako pređete sav put na konju. Uzmite karuce ili ma kakva kola.

— Ne, to bi trajalo isuviše dugo, a osim toga, baš mi je potreban taj umor zbog koga se brinete, to će mi goditi.

Albert učini nekoliko koraka, teturajući kao čovek pogođen kuglom, i pade na stolicu pored vrata.

Monte Kristo nije video tu novu Albertovu nesvesticu. Stajao je kraj prozora i vikao:

— Alija, konja za gospodina od Morserfa! I neka požure, hitno je.

Te reči vratiše Alberta svesti. On pojuri iz sobe, a grof za njim.

— Hvala! — izgovori tiho mladi čovek, skočivši u sedlo.

— Vi ćete se vratiti što pre, Florentine. Imate li neku lozinku da bi mi usput davali konje?

— Predaćete samo konja na kojem jašete i osedlaće vam istoga časa drugog.

Albert se upravo spremao da krene, ali se iznenada zaustavi.

— Možda će vam moj odlazak izgledati čudan, besmislen — reče mladi čovek. — Vi ne razumete kako nekoliko redaka, odštampanih u jednom listu, mogu dovesti čoveka do očajanja. Pa dobro, — dodade on, dobacivši mu novine — pročitajte ovo, ali tek kada ja odem, da ne biste videli kako crvenim od stida.

I dok je grof dizao novine, on zabi mamuze koje su mu stavili na čizme u trbuh konju, koji poleti kao strela, začuđen da postoji konjanik koji smatra za potrebno da prema njemu primeni takav podstrek.

Grof je gledao za mladim čovekom očima punim beskrajnog sažaljenja i tek kada je Albert potpuno iščezao, prenese pogled na novine i pročita:

Onaj francuski oficir u službi Ali-paše janjinskog o kome je pre tri nedelje pisao Emparsial, a koji je ne samo predao tvrđave u Janjini nego i prodao svoga dobrotvora Turcima, nazivao se zaista u ono vreme Fernando, kao što je to rekao naš uvaženi kolega, ali je od onda dodao svome krštenom imenu plemićku titulu i ime zemlje koju poseduje.

On se danas zove gospodin grof od Morserfa i član je Doma perova.

Tako je, dakle, ona strašna tajna koju je Bošan zakopao sa toliko plemenitosti ponovo izbila kao naoružana avet, i jedan drugi list, svirepo obavešten, objavio je sutradan po Albertovom odlasku za Normandiju ono nekoliko redaka od kojih mladi čovek zamalo nije poludeo.

9. PRESUDA

U osam časova ujutru upade Albert kao grom kod Bošana. Sobar, ranije upozoren, uvede Morserfa u sobu svoga gospodara, koji se upravo kupao.

— Dakle? — reče mu Albert.

— Dakle, moj jadni prijatelju, — odgovori Bošan — čekao sam vas.

— Evo me. Neću vam ni reći, Bošane, da vas smatram za prijatelja isuviše odanog, isuviše dobrog da biste bili u stanju da o onome kažete nešto makar kome. Ne, prijatelju moj. Uostalom, poruka koju ste mi poslali svedoči o vašoj ljubavi. Prema tome, ne gubimo vreme u okolišenjima: da li imate neku pretpostavku sa koje strane dolazi udarac?

— Odmah ću vam reći o tome dve-tri reči.

— Da, ali ćete mi pre toga ispričati, dragi prijatelju, sve pojedinosti ove odvratne izdaje.

I Bošan ispriča mladom čoveku, utučenom od stida i bola, činjenice koje ćemo pomenuti u svoj njihovoj jednostavnosti.

Pre dva dana pojavila se ta vest u jednom drugom listu i, što je stvar činilo još težom, u listu za koji je bilo poznato da pripada vladi. Bošan je bio pri doručku kada mu je vest pala u oči. Poslao je odmah po kola i, ne dovršivši doručak, odjurio je u redakciju lista. Iako je zastupao politička shvatanja potpuno suprotna shvatanjima odgovornog urednika toga lista, Bošan je, kako se to dešava pokatkad, reći ćemo čak često, bio njegov blizak prijatelj.

Zatekao je urednika kako u ruci drži svoj vlastati list, uživajući, reklo bi se, u jednom članku o šećernoj repi, koji je verovatno bio iz njegovog pera.

— Ah, lepo, — reče Bošan — pošto imate pred sobom vaš list, dragi moj, nije potrebno da vam kažem šta me je dovelo.

— Da niste slučajno pristalica šećerne trske? — upita urednik vladinog lista.

— Ne, — odgovori Bošan — meni je to pitanje savršeno nepoznato. Ja sam došao zbog sasvim druge stvari.

— A šta je to?

— Zbog članka o Morserfu.

— Ah, da! Zaista, to je interesantno, zar ne?

— Tako interesantno da se izlažete opasnosti da oklevetate čoveka, čini mi se, i da posle imate veoma nesigurnu parnicu.

— Ni najmanje. Uz tu vest dobili smo sav materijal koji je potvrđuje i potpuno smo ubeđeni da će gospodin od Morserfa sedeti s mirom. Uostalom, ukazati na bednike nedostojne časti koja im se ukazuje, znači učiniti uslugu zemlji.

Bošan je bio zaprepašćen.

— Ali, ko vas je tako dobro obavestio? — upita on. — Moj list, koji je pokrenuo stvar, morao je zaćutati jer nije imao dokaze, a mi smo, međutim, zainteresovaniji nego vi da skinemo obrazinu sa gospodina od Morserfa, jer je on per Francuske, a mi smo u opoziciji.

— Oh, bože moj, to je vrlo prosto! Mi nismo trčali za skandalom, on je došao sam da nas potraži. Juče nam je došao jedan čovek iz Janjine i doneo taj strašni dosije. Kako smo mi oklevali da se upustimo u optuživanje, on nam je nagovestio da će se članak, ako ga mi odbijemo, pojaviti u nekom drugom listu. Vere mi, Bošane, vi znate šta je to važna vest: nismo hteli da je propustimo. A sada, udarac je zadat, strašan je i odjeknuće do na kraj Evrope.

Bošan je shvatio da nije ostajalo drugo nego pognuti glavu i izašao je očajan da bi poslao glasnika Morserru.

Ali ono što se posle desilo i što ćemo ispričati, nije mogao napisati Albertu, jer je njegov glasnik već bio otišao. Istoga dana zavladala je u Domu perova velika uznemirenost među članovima toga visokog tela, koji su obično pribrani i mirni. Skoro svi su došli pre vremena i razgovarali su između sebe o kobnom događaju koji će privući pažnju javnosti i upraviti je na jednog od najpoznatijih članova toga slavnog tela.

Ljudi su tihim glasom čitali članak, komentarisali ga i prepričavali sećanja koja su još bolje osvetljavala činjenicu. Grofa od Morserfa njegove kolege nisu volele. Kao i svi skorojevići, Morserf je bio prinuđen, da bi održao svoj rang, da se ponaša sa izvesnom prekomernom gordošću. Visoka aristokratija mu se rugala, talenti su ga odbacivali, a oni koji su bili zasluženo slavni, instinktivno su ga prezirali. Grof se našao u nepodnošljivom položaju žrtve osuđene na ispaštanje. Kada je prst božji pokazao da se ima prineti na žrtvu, svi su se spremali da se dignu na njega. Samo grof od Morserfa nije znao ništa. On nije čitao novine u kojima se nalazio napad, te je pre podne pisao pisma i izjahao na konju.

Stigao je, prema tome, u svoje uobičajeno vreme, uzdignute glave, ponosna pogleda, drskog držanja; izašao je iz kola, prošao kroz hodnike i ušao u salu, ne primećujući ustezanje vratara i hladne pozdrave svojih kolega.

Kada je Morserf ušao, sednica je već bila otpočela pre više od pola časa.

Iako grof nije nimalo izmenio ni svoj izraz ni svoje držanje, s obzirom da nije ništa znao, kao što smo rekli, od svega onog što se desilo, njegov izraz i njegovo držanje učinilo se svima još oholije nego obično i njegovo prisustvo u tome času činilo se toliko upadljivo tim ljudima spremnim da nasrnu na njegovu čast, da su svi u tome videli nepristojnost, mnogi izazivanje, a neki čak i uvredu.

Bilo je očevidno da ceo dom gori od nestrpljenja da otpočne rasprava.

Svi su u rukama imali novine koje su optuživale, ali se kao i uvek svaki ustezao da na sebe uzme odgovornost za napad. Najzad se na govornicu popeo jedan od istaknutih perova, otvoreni neprijatelj grofa od Morserfa, sa takvim svečanim držanjem koje je nagoveštavalo da je očekivani trenutak došao.

Zavladala je neka zastrašujuća tišina. Jedini Morserf nije znao razlog duboke pažnje koju su ovoga puta poklonili govorniku, koga obično nisu slušali ni sa kakvim uživanjem.

Grof je spokojno slušao uvod, u kome je govornik izlagao kako će govoriti o jednoj stvari tako ozbiljnoj, tako svetoj, od takvog životnog značaja za Dom perova, da je tražio najveću pažnju svojih kolega.

Pri prvim rečima kojima je spomenuo Janjinu i pukovnika Fernanda, grof od Morserfa prebledi tako strašno, da u sali nastade brujanje i svi se pogledi okrenuše prema grofu.

Moralne ozlede imaju tu osobinu da se mogu primiriti ali se nikada ne mogu zatvoriti; uvek bolne, uvek spremne da krvare kada se u njih dirne, one ostaju žive i rastvorene u srcu.

Pošto je članak pročitan u potpunoj tišini, narušenoj samo žagorom koji je tada izbio, a koji je prestao odmah čim je govornik pokazao da će ponovo uzeti reč, tužilac je izložio pitanje savesti koje se u tom slučaju, prema njegovom mišljenju, postavlja, te je počeo da objašnjava koliko je taj zadatak za njega težak. Tvrdio je da brani čast gospodina od Morserfa i čast celog Doma perova time što je otvorio raspravu koja mora dirnuti u goruća lična pitanja. Najzad je završio tražeći da se sprovede istraga, dovoljno brza da bi suzbila klevetu pre nego što se ona proširi i da bi vratila gospodinu od Morserfa onaj položaj koji mu je javno mišljenje odavno već dalo.

Morserf je bio tako utučen, tako prestravljen pred tom ogromnom i neočekivanom nesrećom, da je jedva mogao izgovoriti nekoliko reči, gledajući svoje kolege izgubljenim pogledom. Ta bojažljivost, koja je jednako mogla poticati od zaprepašćenosti nevinog koliko i od stida krivca, pribavi mu izvesne simpatije. Ljudi istinski plemeniti uvek su spremni da se sažale kada nesreća njihovog neprijatelja prevaziđe granice njihove mržnje.

Predsednik stavi na glasanje predlog za istragu. Glasalo se ustajanjem i sedanjem. Zaključeno je da se istraga sprovede.

Upitali su grofa koliko mu je potrebno vremena da pripremi svoju odbranu.

Morserfu se vratila hrabrost čim je osetio da je ostao živ posle tog strašnog udarca.

— Gospodo perovi, — odgovorio je on — ne može se odlagati odbijanje napada kao što je ovaj koji na mene, u ovom času, upravljaju nepoznati neprijatelji, ostajući u senci svoje pomrčine, i ja ću odgovoriti smesta, odgovoriću kao gromom na munju koja mi je za trenutak zasenila oči. Kamo sreće da imam priliku da umesto takve odbrane svojom krvlju dokažem svojim kolegama da sam dostojan da pored njih koračam kao ravan njima.

Te su reči ostavile utisak povoljan za optuženog.

— Ja, dakle, tražim — rekao je on — da se istraga sprovede što pre i ja ću ovom Domu podneti sve dokumente koji su potrebni za uspešno sprovođenje istrage.

— Za koji dan želite da odredimo istragu? — upitao je predsednik.

— Ja se stavljam već od danas na raspoloženje ovom domu — odgovorio je grof.

Predsednik je zazvonio.

— Da li je Dom sporazuman — upitao je on — da se istraga izvrši još danas?

— Da! — bio je jednodušan odgovor prisutnih.

Izabrana je komisija od dvanaest članova sa zadatkom da ispita dokumenta koja će predati Morserf. Prva sednica te komisije zakazana je za osam časova u Domu perova. Ukoliko bi bilo potrebno više sednica, rešeno je da se održe u isti čas i na istom mestu.

Pošto je ta odluka donesena, Morserf je zatražio odobrenje da se povuče. Trebalo je da sredi dokumente koje je već odavno sakupio, da bi dočekao tu buru koju je predviđala njegova lukava priroda.

Bošan je ispričao mladom čoveku sve što smo i mi ovde ispričali, samo što je njegovo pričanje imalo nad našim onu prednost koju toplina živih stvari ima nad hladnim, mrtvim slikama.

Albert ga je slušao podrhtavajući čas od nade, čas od srdžbe, čas od stida, jer je znao po onom što mu je Bošan rekao da je njegov otac kriv, te se pitao kako je mogao, s obzirom da je bio kriv, dokazivati svoju nevinost.

Kad je stigao do onog mesta do koga smo i mi ispričali, Bošan se zaustavio.

— A zatim? — upita Albert.

— A zatim? — ponovi Bošan.

— Da.

— Prijatelju moj, ta mi reč pričinjava tešku muku. Želite, dakle, da saznate šta je dalje bilo?

— Neophodno je da to saznam, dragi prijatelju, i više volim da čujem iz vaših usta nego od nekog drugog.

— Pa dobro, — produži Bošan — priberite snagu, Alberte, nikad vam neće biti potrebnija nego sada.

Albert pritisnu rukom čelo kao da bi hteo da ispita svoju snagu, kao što čovek koji se sprema da brani svoj život proba svoj oklop i savija sečivo svoga mača.

Osetio se jakim, jer je svoju groznicu shvatio kao snagu.

— Produžite! — rekao je.

— Veče je stiglo — produži Bošan. — Ceo Pariz je očekivao taj događaj. Mnogi su smatrali da je bilo dovoljno da se vaš otac pojavi, pa da se optužba sruši. Mnogi su međutim, govorili da se grof neće ni pojaviti pred komisijom. Bilo je i takvih koji su tvrdili kako su videli da je otputovao za Brisel, a neki su išli i u policiju da pitaju je li istina da je grof uzeo pasoš, kako se govorilo.

— Priznaću vam da sam učinio sve što je moguće — produži Bošan — da bi me jedan član komisije, mladi per i moj prijatelj, uveo na galeriju. Došao je po mene u sedam časova, i pre nego što je stigao iko drugi, preporučio me jednom vrataru, koji me je uveo u neku vrstu lože. Jedan stub me je pokrivao i niko me nije mogao primetiti, tim pre što sam sedeo u senci. Mogao sam se nadati da ću od početka do kraja videti i čuti strašnu scenu koja je imala da se odigra.

U osam časova tačno svi su bili stigli.

Gospodin od Morserfa je ušao kada je na časovniku izbijao poslednji od osam udaraca. U ruci je imao neke hartije i njegovo držanje je izgledalo mirno. Nastup mu je bio mimo običaja jednostavan; odeven je bio brižljivo ali bez ukrasa, kao što su navikli stari vojnici; kaput mu je bio zakopčan do grla.

Njegova je pojava učinila odličan utisak. Ne može se reći da je komisija bila zlonamerna i više njenih članova je prišlo grofu i pružilo mu ruku.

Albert je osećao kako mu srce kuca dok je slušao te pojedinosti, ali se sa njegovim bolom mešalo i osećanje zahvalnosti: želeo je da zagrli te ljude koji su njegovom ocu ukazali taj znak poštovanja u tako velikoj neprilici u kojoj se našla njegova čast.

— U tome trenutku ušao je vratar i predao predsedniku jedno pismo. "Imate reč, gospodine od Morserfa", rekao je predsednik otvarajući koverat.

Grof je počeo svoju odbranu, i ja vam tvrdim, Alberte, — produži Bošan — da je govorio sa vanrednom veštinom i rečitošću. Podneo je dokumente koji su dokazivali da mu je janjinski vezir, do poslednjeg časa, poklanjao svoje potpuno poverenje, jer mu je poverio da vodi pregovore o njegovom životu ili smrti sa samim carem. Pokazao je prsten kojim je Ali-paša obično pečatio svoja pisma, i koji mu je dao da bi mogao, kada se vrati, u svako doba dana ili noći, ući kod njega, makar se nalazio u svome hramu. Na žalost, rekao je on, njegovi pregovori nisu uspeli i kada se vratio da bi branio svoga dobrotvora, paša je već bio mrtav. Međutim, izjavio je grof, Ali-paša mu je na samrti poverio svoju ljubljenu ženu i svoju kćer, jer je u njega imao najveće poverenje.

Albert se strese na te reči, jer je sve ono što mu je Hajdeja pričala vaskrsavalo u njegovom sećanju dok je Bošan govorio, i on je mislio na ono šta je lepa Grkinja rekla o glasniku, o prstenu i o načinu na koji je bila prodata i odvedena u ropstvo.

— A kakvo je dejstvo učinio grofov govor? — upita Albert sa zebnjom.

— Priznajem da me je potresao i da je, zajedno sa mnom, potresao celu komisiju — reče Bošan.

Predsednik je, međutim, nemarno pogledao pismo koje su mu doneli, ali se pri prvim redovima njegova pažnja probudila, pročitao ga je, pročitao ponovo i rekao je, upravivši oči na gospodina Morserfa:

"— Gospodine grofe, vi ste nam maločas rekli da vam je janjinski vezir poverio svoju ženu i svoju kćer?

"— Da, gospodine — odgovorio je Morserf, — ali me je i u tome, kao u svemu drugom, pratila nesreća. Kad sam se vratio, više nije bilo nigde Vasilike i njene kćeri Hajdeje.

"— Vi ste ih poznavali?

"— Prisno prijateljstvo između paše i mene i najveće poverenje koje je on imao u moju odanost omogućili su mi da ih vidim više od dvadeset puta.

"— Da li ste ikad saznali šta je bilo sa njima?

"— Da, gospodine, čuo sam da su podlegle u svome bolu, a možda i u svojoj bedi. Ja nisam bio bogat, moj život je bio u velikoj opasnosti i ja, na moju veliku žalost, nisam mogao tragati za njima."

Predsednik je jedva primetno namrštio obrve.

"— Gospodo, — rekao je on, — čuli ste i pratili gospodina grofa od Morserfa i njegova objašnjenja. Gospodine grofe, možete li u podršku onog što ste pričali navesti nekog svedoka?

"— Na žalost, gospodine, ne, — odgovorio je grof — i svi oni koji su se nalazili u vezirovoj okolini i koji su me na njegovom dvoru poznavali ili su umrli ili su se nekuda razišli. Ja sam preživeo taj strašni rat kao jedini od mojih sunarodnika, bar ja tako mislim. Ja imam samo pisma Ali-Tebelina i ja sam ih podneo, imam samo prsten, zalogu njegove volje, i evo ga. Najzad, ja imam najubedljiviji dokaz koji može da se pruži, a to je da se posle ovog anonimnog napada nije moglo pojaviti nikakvo svedočenje protiv moje reči časnog čoveka i protiv čistote mog celog vojničkog života."

Žagor odobravanja zavladao je među prisutnima. U tome trenutku, Alberte, stvar vašeg oca bila bi dobijena, da nije nastupio jedan nov momenat.

Ostajalo je još samo da se glasa, kada je predsednik ponovo uzeo reč:

"— Gospodo, — rekao je on — i vi, gospodine grofe, pretpostavljam da se nećete ljutiti ako saslušate jednog svedoka koji se sam prijavio, i to veoma važnog svedoka, bar prema onom što on za sebe tvrdi. Taj će svedok, mi u to ne sumnjamo, s obzirom na ono što nam je rekao grof, dokazati potpuno nevinost našeg kolege. Evo pisma koje sam upravo primio u vezi s tim. Želite li da se ono pročita, ili ćete odlučiti da se preko njega pređe i da se ne zaustavljamo na ovoj stvari?"

Gospodin od Morserfa je prebledeo i grčevito stegao hartije koje je u rukama držao i koje su zašuštale u njegovim prstima.

Komisija je bila za to da se pismo pročita. Grof je bio zamišljen i nije izrazio nikakvu želju.

Predsednik je tada pročitao sledeće pismo.

Gospodine predsedniče,

Mogu dati potpuno pouzdana obaveštenja istražnoj komisiji koja ima za zadatak da ispita držanje gospodina general-lajtnanta grofa od Morserfa u Epiru i u Makedoniji.

Predsednik je zastao za trenutak.

Grof od Morserfa je prebledeo. Predsednik je pogledom upitao prisutne.

"— Produžite!" — povikali su sa svih strana.

Predsednik je produžio:

Moje prisustvo na licu mesta u vreme smrti Ali-paše, prisustvo njegovim poslednjim trenucima, omogućilo mi je da znam šta je bilo sa Vasilikom i Hajdejom. Stavljam se na raspoloženje komisiji i čak molim za čast da me ona sasluša. Biću u tremu Doma u času kada vam ovo pismo bude predato.

"— A ko je taj svedok, ili bolje reći taj neprijatelj? — upitao je grof glasom u kome je lako bilo primetiti duboku promenu.

"— Odmah ćemo saznati, gospodine, — odgovorio je predsednik. — Da li je komisija za to da se sasluša ovaj svedok?

"— Da, da," — odgovorili su u isti mah svi prisutni.

Pozvali su vratara.

"—Vrataru, — upitao je predsednik — da li neko čeka u tremu?

"— Da, gospodine predsedniče.

"— A ko je taj?"

"— Neka žena koju je dopratio sluga."

Svi se zgledaše.

"— Neka uđe ta žena" — rekao je predsednik.

Posle pet minuta vratar se ponovo pojavio. Sve su oči bile uprte u vrata i ja sam i sam učestvovao u opštem iščekivanju i opštem strahu.

Iza vratara je išla žena, sva uvijena u gust veo. Prema oblicima koji su se nazirali ispod vela i po mirisima koji su se oko nje širili, moglo se nagađati da je to neka mlada i elegantna žena.

Predsednik je zamolio nepoznatu da skine veo i tada se moglo videti da je ta žena obučena u grčku nošnju i da je pored toga vanredno lepa.

— Ah! — uskliknu Morserf. — To je bila ona!

— Ko ona?

— Hajdeja.

— Ko vam je to rekao?

— Na žalost, pogađam. Ali produžite, Bošane, molim vas. Vidite da sam pribran i jak. Uostalom, približujemo se raspletu.

— Gospodin od Morserfa je gledao tu ženu — produži Bošan, — sa iznenađenjem pomešanim sa strahom. Za njega je bilo pitanje života ili smrti ono što su imala da izgovore ta lepa usta, dok je za sve druge to bio toliko čudan i zanimljiv događaj, da je u njemu spas ili propast gospodina od Morserfa bila stvar od sporednog značaja.

Predsednik je rukom ponudio mladoj ženi da sedne, ali je ona glavom dala znak da će ostati na nogama. Grof je, međutim, ponovo pao u svoju fotelju i bilo je očevidno da su mu noge otkazale.

"— Gospođo, — rekao je predsednik — vi ste se obratili pismom komisiji nudeći obaveštenja o janjinskoj aferi i izjavili ste da ste bili očevidac događaja.

"— Zaista sam bila, — odgovorila je nepoznata glasom punim neke ljupke tuge i one zvučnosti kojom se odlikuju glasovi istočnjačkih žena.

"— Ipak, — rekao je predsednik, — dozvolite mi da kažem da ste tada bili veoma mladi.

"— Imala sam četiri godine, ali kako su ti događaji bili za mene od najvećeg značaja, u mojoj duši je ostala i najsitnija pojedinost, ni najmanja stvar nije izmakla mome sećanju.

"— Ali, kakav su značaj imali za vas ti događaji i ko ste vi da bi ta velika katastrofa učinila na vas tako dubok utisak?

"— Radilo se o životu ili smrti moga oca — odgovorila je mlada devojka. — Ja se zovem Hajdeja, ja sam kći Alije Tebelina, paše janjinskog, i Vasilike, njegove voljene žene."

Rumenilo, skromno i ponosno u isti mah, koje je oblilo obraze mlade žene, žar njenog pogleda i značaj njenog otkrića učinili su na prisutne neizreciv utisak.

Što se tiče grofa, on ne bi bio više poražen ni da mu je grom otvorio provaliju pod nogama.

"— Gospođo, — produžio je predsednik, pošto se poklonio sa poštovanjem — dozvolite mi jedno pitanje, koje ne znači sumnju, a koje će biti poslednje: možete li dokazati istinitost onoga što ste rekli.

"— Mogu, gospodine, — rekla je Hajdeja izvukavši ispod svoga vela torbu od atlasa — ovo je dokument o mome rođenju, koji je sastavio moj otac i koji su potpisali njegovi prvi oficiri; ovo je, pored dokumenta o rođenju moja krštenica, jer je moj otac pristao da budem krštena u veri moje majke i taj je dokument makedonski i epirski mitropolit snabdeo svojim pečatom. Najzad, ovo je sigurno najvažniji dokument, dokument o prodaji mene i moje majke jermenskom trgovcu El-Kobiru, koju je izvršio francuski oficir, pošto je u svome sramnom pogađanju sa Portom zadržao za sebe, kao svoj deo plena, ćerku i ženu svoga dobrotvora, a koje je prodao za sumu od hiljadu kesa, to jest približno za četiri stotine hiljada franaka."

Zelenkasto bledilo pojavilo se na obrazima grofa od Morserfa, dok su mu oči pokrvavile kada je čuo tu strašnu optužbu, koju su prisutni saslušali sa mračnim ćutanjem.

Potpuno mirna, ali sa više pretnje u svojoj smirenosti nego što bi je neka druga imala u srdžbi, Hajdeja je pružila predsedniku dokument o prodaji, sastavljen na arapskom jeziku.

Kako se unapred pretpostavljalo da bi neki dokumenti mogli biti napisani na arapskom, grčkom ili turskom jeziku, pozvan je tumač da prisustvuje sednici. Jedan od perova, kome je arapski jezik bio poznat, a koji je naučio za vreme rata u Egiptu, pratio je na, pergamentu ono što je prevodilac glasno čitao:

Ja, El-Kobir, trgovac robovima i snabdevač harema njegovog veličanstva, priznajem da sam od Evropljanina, gospodina grofa od Monte Krista, primio smaragd u vrednosti od dve hiljade kesa da bih ga predao visokom caru kao cenu za mladu jedanaestogodišnju robinju hrišćanku po imenu Hajdeja, ćerku umrlog gospodara Alije Tebelina, paše Janjinskog, i Vasilike, njegove ljubljene žene, koju mi je zajedno sa njenom majkom, preminulom po dolasku u Carigrad, prodao pre sedam godina francuski pukovnik u službi vezira Alije Tebelina, po imenu Fernando Mondego.

Gore navedena prodaja izvršena je po ceni od hiljadu kesa a za račun njegovog veličanstva, od koga sam za tu kupovinu bio ovlašćen.

Napisao u Carigradu, sa odobrenjem njegovog veličanstva, godine 1247. od Hedžre.

Potpis: El-Kobir

Ovaj dokument, da bi mu se dala puna vera i puna verodostojnost, biće snabdeven carskim pečatom i prodavac se obavezuje da ga pečatom snabde.

Pored trgovčevog potpisa video se zaista pečat svetloga cara.

Pošto je dokument pročitan i pošto su ga svi videli, zavladala je strašna tišina. U grofu je živeo još samo pogled, prikovan za Hajdeju i protiv njegove volje, pogled koji se činio kao da je od vatre i krvi.

"— Gospođo, — rekao je predsednik — zar ne bismo mogli ispitati i grofa od Monte Krista, koji se nalazi, koliko mi je poznato, sa vama u Parizu?

"— Gospodine, — odgovorila je Hajdeja — grof od Monte Krista, moj drugi otac, nalazi se u Normandiji već tri dana.

"— Ali, gospođo, — rekao je predsednik — ko vam je onda savetovao da učinite ovaj korak, korak na kome vam sud zahvaljuje i koji je uostalom sasvim prirodan, s obzirom na vaše poreklo i vaše nevolje?

"— Gospodine, — odgovorila je Hajdeja — ovaj korak mi je savetovalo moje poštovanje i moj bol. Iako sam hrišćanka, neka mi bog oprosti, uvek sam mislila na to da osvetim mog slavnog oca. Kada sam stupila nogom na tlo Francuske, kada sam saznala da izdajnik živi u Parizu, moje oči i moje uši bile su stalno otvorene. Ja živim povučeno u kući mog plemenitog zaštitnika, ali živim tako jer volim senku i tišinu, koje mi omogućuju da se povučem u sebe i u svoje misli. Gospodin grof od Monte Krista posvećuje mi, međutim, očinsku brigu i meni nije ništa strano od onog što sačinjava društveni život, samo što ja od toga života čujem kao neku daleku buku. Ja čitam sve novine, primam sve modne i muzičke albume. Tako sam, prateći život drugih, ali ne predajući mu se, saznala šta se dogodilo jutros u Domu perova i šta je trebalo da se u njemu desi večeras… Tada sam vam napisala pismo.

"— Dakle, — upitao je predsednik — gospodin grof od Monte Krista nema nikakve veze sa vašim korakom?

"— Potpuno mu je nepoznat, gospodine, i ja se samo plašim da ga on neće odobriti kada za nj čuje. Međutim, ovo je za mene divan dan, — produžila je mlada devojka dignuvši prema nebu oči pune žara i vatre — dan kad sam najzad dobila priliku da osvetim svoga oca."

Za celo to vreme grof nije izgovorio ni reči. Njegove kolege su ga gledale i sigurno oplakivale njegovu sudbu, slomljenu pod mirisnim dahom jedne žene. Njegova se nesreća malo-pomalo kobno ocrtavala na njegovom licu.

"— Gospodine od Morserfa, — rekao je predsednik — poznajete li u gospođi ćerku Ali-Tebelina, paše janjinskog?

"— Ne, — rekao je Morserf, naprežući se da se digne, — to je zavera koju su skovali moji neprijatelji.

Hajdeja, koja je uporno gledala vrata kao da nekog očekuje, naglo se okrenula i, ugledavši grofa na nogama, strašno je uzviknula:

"— Ti mene ne poznaješ? Lepo! Ali ja, srećom, poznajem tebe! Ti si Fernando Mondego, francuski oficir, instruktor u vojsci moga plemenitog oca. Ti si predao tvrđavu u Janjini. Ti si bio poslan da u Carigradu pregovaraš neposredno sa carem o životu ili smrti svoga dobrotvora, ali si otuda doneo lažni ferman prema kome mu je tobože data potpuna carska milost! Ti si sa tim fermanom dobio od paše prsten, koji je bio znak za Selima, čuvara vatre, da te mora poslušati. Ti si Selima probo nožem! Ti si nas prodao, moju majku i mene, trgovcu El-Kobiru! Ubico! Ubico! Ubico! Još imaš na čelu krv svoga gospodara! Pogledajte ga svi."

Te su reči bile izgovorene sa takvim prizvukom istine, da su se sve oči okrenule prema grofovom čelu i on sam je prineo čelu ruku kao da je osetio toplu krv Alijinu.

"— Vi, dakle, sasvim pouzdano tvrdite da ste u gospodinu od Morserfa poznali oficira Fernanda Mondega?"

"— Da li sam ga poznala! — povikala je Hajdeja. — Oh, majko moja, ti si mi rekla: ,Bila si slobodna, imala si oca koji te voleo, suđeno ti je bilo da budeš skoro kraljica! Pogledaj dobro ovog čoveka, on te je napravio robinjom, on je nabio na vrh od koplja glavu tvoga oca, on nas je prodao, on nas je izdao! Pogledaj dobro njegovu desnu ruku, ruku sa velikim ožiljkom; ako zaboraviš njegovo lice, poznaćeš ga po toj ruci u koju su padali, jedan po jedan, zlatnici trgovca El-Kobira!’ Da li sam ga poznala! Oh, neka sad kaže da me više ne poznaje."

Svaka reč je pogađala Morserfa kao udarac nožem i odsecala po jedan deo njegove snage. Pri njenim poslednjim rečima, on i nehotice brzo sakri u nedra ruku, na kojoj se još video trag jedne rane, i ponovo pade u svoju fotelju, utonuvši u mračno očajanje.

Ta je scena uskovitlala duhove prisutnih, kao što jaki severni vetar kovitla lišće opalo s drveća.

"— Gospodine grofe od Mprserfa, — rekao je predsednik — ne klonite i odgovorite. Sud je pravedan i jednak za svakog. On neće dozvoliti da vas vaši neprijatelji unište ne pružajući vam mogućnost da se protiv njih borite. Želite li dalju istragu? Želite li da naredim dvojici članova Doma da otputuju u Janjinu? Odgovorite."

Morserf nije ništa odgovorio.

Tada se svi članovi komisije zgledaše užasnuti. Bila je poznata energična i naprasita grofova narav. Potrebna je bila strašna iznurenost da bi kod toga čoveka uništila volju za odbranu. Moglo se očekivati da će iza tog ćutanja, koje je ličilo na san, doći buđenje, koje će naličiti na munju.

"— Dakle, — upitao ga je predsednik — šta ste odlučili?

"— Ništa! — rekao je grof muklim glasom.

"Kći Ali-Tebelina je, dakle, kazala istinu? — upitao je predsednik. — Ona je, dakle, zaista onaj strašni svedok kome krivci nikada ne smeju odgovoriti: ne! Vi ste, dakle, zaista izvršili sve ono za šta vas optužuju?"

Grof je pogledao oko sebe sa izrazom takvog očajanja koje bi ganulo i tigrove, ali koje nije moglo razoružati sudije, a zatim je podigao oči prema svodu, ali ih je odmah oborio, kao da se uplašio da bi se svod mogao rastvoriti i da bi se mogao naći pred onim drugim sudom koji se naziva nebom i pred drugim sudijom, koga zovu bogom.

I tada je, jednim naglim pokretom, pokidao dugmad na svome zakopčanom kaputu koji ga je gušio i izašao je iz dvorane kao bezumnik. Za trenutak su žalosno odjeknuli njegovi koraci pod svodom, a malo zatim se začuo topot konja koji su u galopu odvezli njegove kočije.

"— Gospodo, — rekao je predsednik kada je ponovo zavladala tišina, — da li je dokazana sramota, verolomstvo i izdaja gospodina grofa od Morserfa?

"— Da! — odgovorili su jednoglasno svi članovi istražne komisije."

Hajdeja je prisustvovala sednici do kraja. Čula je presudu koja je izrečena nad grofom ne izrazivši ni jednom crtom lica ni radost ni sažaljenje.

A tada je, pokrivši ponovo velom svoje lice, dostojanstveno pozdravila članove komisije i izašla onim korakom kojim su, kako se Vergiliju činilo, "koračale boginje".

10. IZAZOV

— Tada sam — produži Bošan — iskoristio tišinu i senku u kojoj sam se nalazio da bih izašao neprimećen. Vratar koji me je uveo čekao me je pred vratima. Proveo me je kroz hodnike do nekih malih vrata koja vode na ulicu Vožirar. Izašao sam skršen i ushićen u isti mah, oprostite mi na tome izrazu, Alberte, skršen zbog vas, ushićen otmenošću te mlade devojke koja je svetila oca. Kunem vam se, Alberte, ma sa koje strane da je poteklo ovo otkrivanje te daleke tajne, makar ono poticalo i od nekog neprijatelja, ja vam velim da taj neprijatelj radi u ime proviđenja.

Albert je držao glavu obema rukama. On podiže lice crveno od stida i mokro od suza i prihvati Bošana za ruku!

— Prijatelju, — reče mu on — sa mojim je životom svršeno. Ostaje mi još samo da potražim čoveka čije me neprijateljstvo progoni, jer ja ne mogu da kažem kao vi da mi je proviđenje zadalo ovaj udarac. A kada saznam ko je to, ubiću toga čoveka, ili će taj čovek ubiti mene. Ja računam na vaše prijateljstvo i očekujem da mi pomognete, Bošane, ako prezir nije u vašem srcu ugušio prijateljstvo.

— Prezir, prijatelju moj ? A po čemu bi ta nesreća bacala senku na vas? Ne! Hvala bogu, mi više ne živimo u vremenu u kome su po jednoj nepravednoj predrasudi sinovi bili odgovorni za dela otaca. Osvrnite se još jednom na sav vaš život, Alberte: tačno je da je on nastao takoreći juče, ali nikad zora jednog lepog dana nije bila čistija nego što je početaik vašeg života! Ne, Alberte, poslušajte me, vi ste mladi, vi ste bogati, napustite Francusku, sve se brzo zaboravi u ovom velikom Vavilonu nemirnog života i promenljivog ukusa. Vratićete se posle tri-četiri godine, oženićete se nekom ruskom kneginjom i niko više neće misliti na ono što se dogodilo juče, a još manje na ono što je bilo pre petnaest godina.

— Hvala, dragi moj Bošane; hvala na lepim željama iz kojih su potekle te reči, ali to ne može biti tako. Rekao sam vam šta želim, a sada, ako je potrebno, ja ću tu reč izmeniti i kazaću da tako hoću. Vi shvatate da ja kao zainteresovan u ovoj aferi ne mogu gledati stvar sa istog gledišta kao i vi. Ono što vama izgleda kao da potiče iz božanskog izvora, meni se čini da potiče iz izvora manje čistog. Meni se čini, priznajem, da je proviđenje daleko od svega toga i sva je sreća što mi se tako čini, jer ću, umesto nevidljivog i neopipljivog glasnika božje nagrade i kazne, naći jedno opipljivo i vidljivo stvorenje, kome ću se osvetiti, kunem vam se, za sve ono od čega patim već mesec dana. I ja vam ponavljam sada, Bošane, želim da se vratim u stvarnost i među ljude i ako ste vi još uvek moj prijatelj, kao što kažete, pomognite mi da pronađem ruku koja mi je zadala udarac.

— Dobro, neka bude! — reče Bošan. — Ako vam je apsolutno stalo do toga da siđem na zemlju, ja ću to učiniti. Ako ste rešili da tragate za neprijateljem, ja ću tragati sa vama. I ja ću ga naći, jer je moja čast skoro isto toliko zainteresovana u tome da ga nađemo kao i vaša.

— U redu, Bošane, počnimo sa traganjem još ovoga časa, bez odlaganja. Svaki minut zakašnjenja za mene je cela večnost. Potkazivač još nije kažnjen. On se možda nada da neće ni biti. Časti mi moje, ako se u to nada, prevariće se!

— E, onda, čujte me, Morserfe.

— Ah, Bošane, vidim da nešto znate; pogledajte, vi me vraćate u život!

— Ne velim da je ono što znam nešto izvesno, Alberte, ali će to biti bar neka svetlost u pomrčini. Ako pođemo za tim svetlom, možda će nas ono dovesti do rešenja.

— Govorite, vidite i sami da gorim od nestrpljenja.

— Pa neka bude! Ispričaću vam sada nešto što vam nisam hteo reći kad sam se vratio iz Janjine.

— Govorite.

— Evo šta se desilo, Alberte. Sasvim prirodno, otišao sam kod najpoznatijeg bankara u gradu da se obavestim o stvari. Pri prvim rečima, čak pre nego što je izgovoreno ime vašeg oca, on je rekao:

"— Ah, vrlo dobro, pogađam šta vas je dovelo.

"— Kako to, i zašto?

"— Jer su me o istoj stvari pitali pre blizu petnaest dana.

"— A ko to?

"— Jedan bankar iz Pariza, moj korespondent.

"— Kako se zove?

"— Gospodin Danglar."

— Oh! — povika Albert. — Zaista, on već odavno progoni moga jadnog oca svojom zavidljivom mržnjom. On, koji se smatra popularnim čovekom, ne može da oprosti grofu od Morserfa što je postao per Francuske. Eto, vidite, i ono raskidanje dogovora o braku bez objašnjenja, i to je otuda.

— Obavestite se, Alberte ali ne padajte u vatru prerano, obavestite se, velim vam, i ako je to tačno…

— Oh, da, ako je to tačno, — povika mladi čovek — platiće mi za sve što sam prepatio.

— Pazite, Morserfe, on je već čovek u godinama.

— Vodiću računa o njegovim godinama kao što je i on vodio o časti moje porodice. Ako je imao nešto protiv moga oca, zašto nije udario na oca? Oh, ne. On se plašio da se nađe licem u lice sa jednim čovekom.

— Alberte, ja vas ne sprečavam, ja samo pokušavam da vas zadržim. Alberte, budite obazrivi.

— O, ne bojte se. Uostalom, vi ćete me pratiti, Bošane. Stvari u kojima se radi o dostojanstvu moraju se raspravljati pred svedokom. Pre nego što prođe ovaj dan, ako je gospodin Danglar kriv, gospodin Danglar će prestati da živi, ili ću ja umreti. Vere mi, Bošane, prirediću sebi lepu sahranu.

— Pa dobro, Alberte, kada se takva odluka donese, valja je odmah izvršiti. Vi želite da idete kod gospodina Danglara? Onda pođimo.

Poslali su po neki fijaker sa ulice. Kada su ulazili u bankarevu kuću, primetili su pred vratima faeton i slugu gospodina Andreje Kavalkantija.

— Ah, dođavola! To je dobro — reče Albert sumornim glasom. — Ako gospodin Danglar ne bude hteo da se tuče sa mnom, ubiću mu zeta. Jedan Kavalkanti mora prihvatiti borbu.

Prijavili su bankaru mladog čoveka. Kada je čuo Albertovo ime, a pošto je znao šta se uoči toga dana dogodilo, Danglar je naredio da ga ne puste. Međutim, bilo je dockan, Albert je išao za lakejom, čuo je Danglarevo naređenje, ušao silom na vrata i upao je praćen Bošanom, u bankarov kabinet.

— Zaboga, gospodine, — povikao je Danglar — zar čovek više nema prava da u svojoj kući primi ili ne primi koga hoće? Čini mi se da se strašno zaboravljate.

— Ne, gospodine, — reče hladno Albert — postoje takve okolnosti, a vi ste u jednoj od njih, kada čovek mora biti kod kuće, bar za izvesne osobe, od čega je oslobođen samo ako je kukavica, i ja vam to utočište nudim ako hoćete da se njime koristite.

— Dobro, šta hoćete od mene, gospodine?

— Hoću, — reče Morserf prilazeći mu i ne obraćajući pažnju na Kavalkantija, koji je stajao prislonjen leđima uz kamin — hoću da vam predložim sastanak na nekom skrovitom mestu, na kome nam niko neće smetati desetak minuta, više ne tražim, i gde će od dvojice ljudi koji će se tu sresti jedan ostati pod lišćem.

Danglar prebledi. Kavalkanti učini jedan pokret. Albert se okrenu prema mladom čoveku:

— O, bože moj, — reče on — dođite i vi ako želite, gospodine grofe, vi imate pravo da se umešate, vi ste skoro član porodice, a ja pozivam na takve sastanke sve članove porodice koji su voljni da poziv prihvate.

Kavalkanti pogleda sa zaprepašćenim izrazom Danglara, koji se sa naporom diže i pođe između dva mlada čoveka. Albertov napad na Andreju naveo ga je na druge misli i on se ponada da bi Albertova poseta mogla imati drugi uzrok nego što je onaj na koji je u početku pomislio.

— Ah, tako, gospodine, — reče on Albertu — ako ste došli ovamo da izazivate gospodina zato što sam više voleo gospodina nego vas, upozoravam vas da ću tu stvar prijaviti državnom tužiocu.

— Varate se, gospodine — reče Morserf sa mračnim osmehom — nisam došao da govorim o braku, ni najmanje, a obratio sam se gospodinu Kavalkantiju samo zato što mi se učinilo kao da je u jednom trenutku imao nameru da se umeša u naš razgovor. A uostalom, — reče on — vi imate pravo, ja danas izazivam ceo svet; ali, budite mirni, gospodine Danglare, prvenstvo pripada vama.

— Gospodine, — odgovori Danglar bled od srdžbe i straha — upozoravam vas, kada mi se desi nesreća da na svome putu naiđem na besnog psa, ja ga ubijem i nimalo se ne smatram krivim, nego nalazim da sam društvu učinio uslugu. Dakle, ako ste pobesneli i ako nameravate da me ugrizete, ubiću vas bez milosti, upozoravam vas na to. Šta mislite? Zar sam ja kriv što je vaš otac obeščašćen?

— Da, huljo! — povika Morserf. — Ti si kriv.

Danglar ustuknu.

— Ja kriv! Ja? — reče on. — Vi ste ludi! Otkuda ja znam grčku istoriju? Jesam li ja putovao po tim zemljama? Jesam li ja savetovao vašeg oca da za novac izruči janjinske tvrđave, da izda…

— Mir! — reče Albert muklim glasom. — Ne, vi niste neposredno prouzrokovali ovu nesreću, ali ste je podmuklo izazvali.

— Ja?

— Da, vi! Odakle je potekla vest?

— Dođavola, čini mi se da su same novine to kazale: Iz Janjine.

— Ko je pisao u Janjinu?

— U Janjinu?

— Da. Ko je pisao i tražio obaveštenja o mome ocu?

— Čini mi se da svako može pisati u Janjinu.

— Međutim, pisala je samo jedna osoba.

— Samo jedna?

— Da! A ta osoba ste vi.

— Ja sam pisao, sigurno, i čini mi se da se mogu zatražiti obaveštenja o porodici jednog mladog čoveka kada se za tog čoveka daje kći. To je ne samo pravo nego i dužnost.

— Vi ste pisali, gospodine, — reče Albert — mada ste vrlo dobro znali kakav ćete odgovor dobiti.

— Ja? Ah! Kunem vam se — povika Danglar trudeći se da ga ubedi, i to manje iz straha nego iz interesovanja koje je u duši još osećao prema nesrećnom mladom čoveku — kunem vam se da mi nikad ne bi palo na pamet da pišem u Janjinu. Otkuda bih ja znao za Ali-pašinu katastrofu?

— Neko vas je, dakle nagovorio da pišete?

— Naravno.

— Neko vas je nagovorio?

— Da.

— A ko je to?… Dovršite… recite…

— Dođavola, ništa prostije. Govorio sam o prošlosti vašeg oca, rekao sam da je poreklo njegovog bogatstva ostalo neobjašnjeno. Ta me je osoba upitala gde je vaš otac stekao svoje imanje. Odgovorio sam: u Grčkoj. Tada mi je ta osoba rekla: Pa dobro, pišite u Janjinu.

— A ko vam je dao taj savet?

— Bogami, grof od Monte Krista, vaš prijatelj.

— Grof od Monte Krista vam je, dakle, rekao da pišete u Janjinu?

— Da, i ja sam pisao. Hoćete li da vidite moju prepisku? Pokazaću vam je.

Albert i Bošan se zgledaše.

— Gospodine, — reće tada Bošan koji je dotle ćutao — čini mi se da optužujete grofa koji nije u Parizu i koji u ovom trenutku ne može da se opravda.

— Ja ne optužujem nikog, gospodine, — reče Danglar — ja samo pričam i ja ću ponoviti pred gospodinom od Monte Krista ono što sam rekao pred vama.

— A da li grof zna kakav ste odgovor dobili?

— Pokazao sam mu ga.

— Da li je on znao da je kršteno ime moga oca Fernando, a da mu je prezime bilo Mondego?

— Da, to sam mu rekao već odavno. Štaviše, ja sam u svemu tome uradio samo onoliko koliko bi i svaki drugi učinio na mome mestu, a možda čak i mnogo manje. Kada je, sutradan pošto je odgovor stigao, vaš otac došao kod mene, nagovoren od strane gospodina od Monte Krista da zvanično zaprosi moju kćer, kao što se radi kada se želi da se stvar okonča, ja sam odbio, ja sam jasno odbio, to je tačno, ali bez objašnjenja, bez bruke. I stvarno, zašto bih dizao bruku? Šta se mene tiče čast ili sramota gospodina od Morserfa. To niti diže niti obara hartije na berzi.

Albert oseti kako mu se po čelu razliva rumen. Sumnje više nije bilo, Danglar se branio podlo, ali sa sigurnošću čoveka koji je rekao, ako ne svu istinu, a ono bar jedan deo istine, i to ne po savesti, nego iz straha. Uostalom, šta je tražio Morserf? Nije on tražio veći ili manji deo krivice Danglara ili Monte Krista nego čoveka koji će odgovarati za uvredu, bila ona laka ili teška, drugim rečima, čoveka koji će se tući, a očevidno je bilo da se Danglar ne bi tukao.

A onda, pred njegovim očima iskrsnuše stvari na koje dotada nije obraćao pažnju, a u sećanje mu dođoše one na koje je bio zaboravio. Monte Kristo je znao sve, jer je kupio Ali-pašinu kćer. A kako je znao sve, savetovao je Danglaru da piše u Janjinu. Kada je saznao za odgovor, izašao je u susret Albertovoj želji da ga predstavi Hajdeji. A kad su se našli kod nje, pustio je da dođe reč na Ali-pašinu smrt, ne protiveći se da Hajdeja priča o njoj, pošto je, sigurno, u nekoliko grčkih reči koje je izgovorio, naredio mladoj devojci da ne kaže ništa na osnovu čega bi Morserf poznao oca. Uostalom, zamolio je Morserfa da pred Hajdejom ne izgovori ime svoga oca. Najzad, odveo je Alberta u Normandiju u času kada je, kako je znao, morala izbiti bruka. Tu nije moglo biti sumnje, sve je to bilo sračunato. Monte Kristo je bio u vezi sa neprijateljima njegovog oca.

Albert odvede Bošana u jedan ugao i kaza mu šta o svemu tome misli.

— Imate pravo — reče mu Bošan. — Gospodinu Danglaru pripada, u onom što se odigralo, samo grubi i nezgrapni udeo. Zadovoljenje morate tražiti kod gospodina od Monte Krista.

Albert se okrenu.

— Gospodine, — reče on Danglaru — vi ćete razumeti da od vas ne odlazim konačno. Još moram saznati da li su vaše optužbe tačne. I ja idem iz ovih stopa da se uverim u to kod gospodina grofa od Monte Krista.

I, pozdravivši bankara, on izađe sa Bošanom, ne obraćajući pažnju na Kavalkantija.

Danglar ih isprati do vrata i na vratima ponovi Albertu svoja uveravanja da nije imao nikakve lične mržnje prema gospodinu grofu od Morserfa.

11. UVREDA

Pred bankarevim vratima Bošan zadrža Morserfa.

— Čujte, — reče mu on — maločas sam vam kazao kod gospodina Danglara da zadovoljenje treba tražiti od gospodina od Monte Krista.

— Da, i mi idemo kod njega.

— Trenutak, Morserfe. Pre nego što odemo kod grofa, razmislite.

— O čemu biste hteli da razmislim?

— O ozbiljnosti toga koraka.

— Je li on ozbiljniji nego ako se ide kod gospodina Danglara?

— Da. Gospodin Danglar je čovek koji radi s novcem, a vi znate, ljudi koji rade s novcem znaju isuviše dobro kakav kapital rizikuju da bi se olako tukli. Ovaj drugi je naprotiv plemić, bar kako izgleda, i zar se ne bojite da u plemiću ne naiđete na ubicu.

— Ja se bojim samo jedne stvari, a to je da ću naići na čoveka koji se neće tući.

— Oh, budite mirni, — reče Bošan — ovaj će se tući. Ja se čak plašim da će se tući isuviše dobro, pazite!

— Prijatelju, — reče Morserf sa jednim lepim osmehom — to je baš ono što tražim. Za mene bi bila najveća sreća da budem ubijen za moga oca: to bi nas spaslo sve.

— To bi ubilo vašu majku.

— Jadna majka, — reče Albert prešavši rukom preko očiju — znam ja to. Ali, bolje je da umre od toga nego da umre od stida.

— Vi ste, dakle, čvrsto rešeni, Alberte?

— Da.

— Ali, mislite li da ćemo ga naći?

— Morao se vratiti nekoliko časova posle mene i sigurno se vratio.

Popeše se u kola i odvezoše se do kuće broj 30 na Jelisejskim poljima.

Bošan je hteo da siđe sam, ali je Albert primetio da je ta stvar, izlazeći iz okvira uobičajenih pravila, dozvoljavala da se ne postupi u svemu po pravilima dvoboja.

Mladi čovek je u svemu tome radio iz takvih čoveku svetih pobuda, da Bošanu nije ostajalo drugo nego da se potčini njegovoj volji: on, dakle, popusti Morserfu i zadovolji se da ga prati.

Albert skoro jednim skokom pređe od vratareve lože do trema. Dočekao ga je Batisten.

Grof je zaista bio upravo stigao, ali se nalazio u kupatilu i zabranio je da prime ma koga na svetu.

— A posle kupatila? — upita Morserf.

— Gospodin će večerati.

— A posle večere?

— Gospodin će spavati jedan sat.

— A zatim?

— Zatim će ići u Operu.

— Jeste li sigurni? — upita Albert.

— Potpuno siguran. Gospodin je naredio da se spreme njegovi konji za osam časova tačno.

— Vrlo dobro, — odgovori Albert, — to je sve što sam hteo da znam.

A zatim se okrenu Bošanu:

— Ako imate nešto da uradite, Bošane, uradite to odmah. Ako imate neki sastanak za večeras, odložite ga za sutra. Vi shvatate da računam s vama da idemo u Operu. Ako možete, dovedite mi Šato-Renoa.

Bošan iskoristi to odobrenje i ostavi Alberta, pošto mu je obećao da će doći po njega u četvrt do osam.

Kada se vratio kući, Albert izvesti Franca, Debreja i Morela da bi želeo da se te večeri vidi s njima u Operi. Zatim ode da poseti majku, koja je posle događaja od prethodnog dana ostala u svojoj sobi i zabranila da joj ma koga puštaju. Nađe je u krevetu, skrhanu bolom od toga javnog poniženja.

Albertova pojava je delovala na Mercedes onako kako se moglo i očekivati. Ona steže ruku svome sinu i briznu u plač. Od tih joj je suza, međutim, bilo lakše.

Albert ostade za trenutak kao zanemeo pred licem svoje majke. Na njegovom bledom licu i na njegovim namrštenim obrvama videlo se kako njegova odluka da se osveti sve više slabi u njegovom srcu.

— Majko, — upita Albert — da li vam je poznat neki neprijatelj gospodina od Morserfa?

Mercedes se strese. Primetila je da mladić nije rekao: moga oca.

— Prijatelju moj, — reče ona — ljudi na grofovom položaju imaju mnogo neprijatelja koje i ne poznaju. Uostalom, neprijatelji za koje se zna nisu najopasniji.

— Da, to znam, zato se i obraćam vašoj pronicljivosti. Majko, Vi ste žena tako oštroumna da vama ne može ništa promaći!

— Zašto mi to kažete?

— Jer ste primetili, na primer, da one večeri, na našem balu, gospodin od Monte Krista nije hteo ništa da okusi kod nas.

Mercedes se dršćući pridiže na ruku koja je gorela u groznici.

— Gospodin od Monte Krista! — povika ona. — A kakve to ima veze sa pitanjem koje ste mi postavili?

— Vi znate, majko, da je gospodin od Monte Krista skoro orijentalac, a orijentalci, da bi sačuvali punu slobodu za osvetu, ne jedu i ne piju nikad kod svojih neprijatelja.

— Šta velite, Alberte, gospodin od Monte Krista naš neprijatelj? — reče Mercedes i postade bleđa od čaršava koji je pokrivao. — Ko vam je to rekao? Zašto? Vi ste ludi, Alberte. Gospodin od Monte Krista je prema nama bio uvek vrlo predusretljiv. Gospodin od Monte Krista vam je spasao život i vi ste nam ga predstavili. Oh, molim vas, sine moj, ako imate takvu pomisao, odbacite je i, ako mogu da vam nešto preporučim, čak ću reći, ako mogu da vas nešto zamolim, budite s njim u dobrim odnosima.

— Majko, —odvrati mladi čovek sa sumornim pogledom — vi imate neke razloge zbog kojih mi kažete da poštedim toga čoveka.

— Ja! — povika Mereedes pocrvenevši isto tako brzo kao što je prebledela i prebledevši odmah zatim još više nego ranije.

— Da, bez sumnje, a taj je razlog, — nastavi Albert — zar ne, razlog zbog koga nam taj čovek ne može naneti zlo?

Mercedes zadrhta i zadrža na svome sinu jedan ispitivački pogled.

— Vi mi govorite čudnovato — reče ona Albertu — i imate čini mi se neobične predrasude. Šta vam je učinio grof? Pre tri dana ste bili u Normandiji; pre tri dana sam ga gledala, a i ti si ga tako gledao, kao svog najboljeg prijatelja.

Jedan ironičan osmeh preleti preko Albertovih usana. Mercedes primeti taj osmeh i svojim dvostrukim instinktom žene i majke ona pogodi sve. Ali, kako je bila mudra i snažna, ona sakri svoj nemir i svoja strahovanja.

Albert nije produžio razgovor. Posle jednog trenutka grofica ga produži.

— Došao si da me upitaš kako sam — reče ona. — Odgovoriću ti iskreno, dragi moj, da se ne osećam dobro. Ti bi morao preći ovde, Alberte, da mi praviš društvo; potrebno mi je da ne ostajem sama.

— Majko, — reče mladi čovek — ja bih vam stajao na raspoloženju, i vi znate sa kolikim zadovoljstvom, da zbog jedne hitne i važne stvari ne moram da vas ostavim cele večeri.

— Ah, dobro! — odgovori Mercedes sa uzdahom. — Idi, Alberte, ne želim da budeš rob svog sinovljevog poštovanja.

Albert se načini kao da nije čuo, pozdravi svoju majku i izađe.

Tek što je mladić zatvorio vrata iza sebe, Mercedes pozva jednog poverljivog slugu i naredi mu da prati Alberta kuda god bude išao u toku večeri i da je odmah o svemu izvesti.

A zatim zazvoni svojoj sobarici i obuče se, ma kako da se osećala slabo, da bi bila spremna za svaki slučaj.

Nije bilo teško izvršiti zadatak koji je dobio lakej. Albert se vratio u svoje odaje i obukao se sa strogom brižljivošću. U deset minuta do osam stigao je Bošan: video je Šato-Renoa, koji mu je obećao da će biti u parteru pre nego što se digne zavesa.

Popeli su se u Albertova kola. Nemajući nikakvog razloga da krije kuda ide, Albert je rekao glasno:

— U Operu!

U svom nestrpljenju stigao je pre nego što se zavesa digla. Šato-Reno se nalazio na svome mestu. Kako ga je Bošan o svemu obavestio, Albert nije imao potrebe da mu ma šta objašnjava. Stav toga sina, koji je hteo da osveti svoga oca, bio je toliko razumljiv, da Šato-Reno nije ni pokušao da ga od ma čega odvraća i samo mu je ponovo rekao da mu stoji na raspoloženju.

Debrej još nije bio stigao, ali je Albert znao da retko propušta neku predstavu u Operi. Albert je lutao po pozorištu dok se zavesa nije digla. Nadao se da će sresti Monte Krista, bilo u hodnicima, bilo na stepenicama. Zvono ga je pozvalo na njegovo mesto i on se smesti u parteru između Šato-Renoa i Bošana.

Međutim, oči nije skidao sa lože između stubova, koja je, u toku celog prvog čina, ostala zatvorena.

Najzad, kad je Albert po stoti put pogledao na svoj sat, u početku drugog čina, otvoriše se vrata od lože i Monte Kristo, obučen u crno odelo, uđe i nasloni se na ogradu da bi pogledao u salu. Morel ga je pratio, tražeći očima svoju sestru i zeta. Ugledao ih je u jednoj loži u drugom redu i mahnuo im je rukom.

Pošto je pogledao na sat, grof je primetio jedno bledo lice i oči pune vatre, koje su izgledale kao da žudno privlače njegove poglede. On pozna Alberta, ali mu je izraz koji je primetio na tome licu savetovao da se učini kao da ga nije primetio. Bez ijednog pokreta koji bi otkrio njegovu misao, on sede, izvadi iz kutije dogled i poče da gleda na drugu stranu.

Ali praveći se kao da ne vidi Alberta, grof ga nije gubio iz vida i, pošto se zavesa spustila na kraju drugog čina, njegov sigurni i nepogrešivi pogled pade na mladog čoveka u trenutku kad je izlazio iz partera sa dvojicom svojih prijatelja.

A zatim Albertova glava promače pored lože koja se nalazila prema grofovoj. Grof je osećao kako se bura približava i kada je čuo kako se okreće ključ u bravi njegove lože, iako je u tom trenutku razgovarao sa Morelom nasmejanog lica, znao je na čemu je i bio je spreman na sve.

Vrata se otvoriše.

Tek tada se Monte Kristo okrenu i primeti Alberta, uzdrhtalog i bledog kao smrt, iza koga su bili Bošan i Šato-Reno.

— Gle, — uzviknu grof sa onom blagonaklonom uljudnošću kojom se obično razlikovao njegov pozdrav od uobičajenih društvenih uglađenosti — moj konjanik je stigao na cilj! Dobro veče, gospodine od Morserfa!

I lice toga čoveka, koji je tako neobično vladao sobom, izražavalo je najveću srdačnost.

Morel se tek tada seti pisma koje je dobio od vikonta i u kome ga je Albert, bez drugog objašnjenja, molio da bude u Operi. On tada shvati da će se desiti nešto strašno.

— Mi nismo došli ovamo da bismo izmenjali s vama licemerne učtivosti ili lažne izraze prijateljstva, — reče mladi čovek — došli smo da zatražimo od vas zadovoljenje, gospodine grofe.

Ustreptali glas mladog čoveka jedva je prošao kroz njegove stegnute zube.

— Zadovoljenje u Operi? — reče grof onim mirnim tonom i sa onim prodornim pogledom po kojem se poznaje čovek siguran u sebe. — Iako mi nisu sasvim poznati pariski običaji, ne mogu da verujem, gospodine, da se na tome mestu traže zadovoljenja.

— Međutim, kada se ljudi kriju, — reče Albert — kada se do njih ne može doći zato što su tobož u kupatilu, za stolom ili u krevetu, čovek im se mora obratiti tamo gde ih nađe.

— Mene nije teško naći, — reče Monte Kristo — jer ste još juče, gospodine, ako se dobro sećam, bili kod mene.

— Juče sam, gospodine, bio kod vas, — reče mladi čovek, u čijoj se glavi mutilo — jer nisam znao ko ste.

Dok je izgovarao te reči, Albert je dizao glas kako bi ga čuli u susednim ložama kao i oni koji su prolazili hodnikom. Ljudi iz loža se okrenuše a oni iz hodnika zastadoše iza Bošana i Šato-Renoa kad su čuli tu prepirku.

— Odakle ste izašli, gospodine? — reče Monte Kristo bez i najmanje vidljivog uzbuđenja. — Izgleda da niste pri čistoj svesti.

— Biću uvek pametan toliko da shvatim vaše licemerstvo, gospodine, i da vam stavim na znanje da želim da se osvetim — reče Albert besno!

— Gospodine, ja vas uopšte ne razumem, — odvrati Monte Kristo — a kad bih vas čak i razumeo, još uvek bi bilo tačno da govorite i suviše glasno. Ja sam ovde u svojoj kući, gospodine, i ovde samo ja imam pravo da dignem glas, više niko drugi. Izlazite, gospodine!

I Monte Kristo pokaza Albertu vrata zapovedničkim pokretom.

— Ah, isteraću ja vas iz vaše kuće! — produži Albert, gužvajući grčevito u rukama rukavicu, koju grof nije gubio iz vida.

— Dobro, dobro, — reče hladnokrvno Monte Kristo — vidim da tražite kavgu sa mnom, gospodine. Ali, daću vam jedan savet, vikonte, i zapamtite ga dobro: rđav je običaj dizati buku kada se čovek izaziva. Buka nije za svakoga, gospodine od Morserfa.

Na to ime zavlada žagor među ljudima koji su slušali tu scenu. Morserfovo je ime od prošlog dana išlo od usta do usta.

Albert, bolje nego iko i pre nego iko, shvati aluziju i htede da baci rukavicu grofu u lice, ali ga Morel uhvati za šaku, dok su ga Bošan i Šato-Reno zadržali s leđa, bojeći se da ta scena ne pređe granice izazova.

Ali se Monte Kristo, ne dignuvši se, nagnu na stolici, ispruži ruku i uze vlažnu i zgužvanu rukavicu iz zgrčenih prstiju mladog čoveka.

— Gospodine, — reče on strašnim tonom — smatraću kao da ste rukavicu bacili i vratiću vam je na kugli. A sada izlazite, ili ću pozvati moje sluge da vas izbace.

Opijen, zbunjen, krvavih očiju, Albert ustuknu dva koraka.

Morel to iskoristi da zatvori vrata.

Monte Kristo ponovo uze dogled i poče da razgleda po sali kao da se ništa naročito nije desilo.

Taj je čovek imao srce od bronze i lice od mramora. Morel mu se nagnu na uho.

— Šta ste mu učinili? — reče on.

— Ja? Ništa, ili bar ne lično — reče Monte Kristo.

— Međutim, ova čudna scena mora imati nekog razloga?

— Slučaj grofa od Morserfa razdražio je nesrećnog mladića.

— Da li vi imate neke veze s tim?

— Hajdeja je potpuno obavestila Dom perova o izdaji njegovoga oca.

— Zaista, — reče Morel — govorili su mi, ali nisam hteo da verujem da je ona grčka robinja koju sam video ovde, u ovoj istoj loži, kći Ali-paše.

— Ipak, to je istina.

— Oh, bože moj, — reče Morel — onda shvatam sve i ova je scena unapred smišljena.

— Kako to?

— Da. Albert mi je pisao da se nađem večeras u Operi. Hteo je, dakle, da budem svedok uvrede koju je želeo da vam nanese.

— Verovatno — reče Monte Kristo sa svojom neuzbudljivom mirnoćom.

— A šta ćete učiniti s njim?

— S kim?

— Sa Albertom?

— Sa Albertom? — ponovi Monte Kristo istim tonom — Šta ću učiniti s njim, Maksimilijane? Kao što ste vi ovde i kao što vam ja stežem ruku, ubiću ga sutra ujutro pre deset časova. Eto šta ću da učinim.

Morel prihvati ruku Monte Krista obema svojim rukama i zadrhta osetivši kako je ta ruka hladna i mirna.

— Ah, grofe, — reče on — njegov otac ga tako mnogo voli.

— Ne govorite mi o tome! — povika Monte Kristo prvi put sa izrazom srdžbe. — Pustiću ga da pati!

Morel, zaprepašćen, ispusti ruku Monte Krista.

— Grofe, grofe! — izgovori on.

— Dragi Maksimilijane, — prekide ga grof — slušajte kako divno peva Dipre:

O Matilda, idolu moje duše.

— Vidite, ja sam prvi otkrio Diprea u Napulju i bio sam prvi koji mu je pljeskao.

Morel shvati da tu više nema šta da kaže i zaćuta.

Zavesa, koja se bila digla na kraju scene sa Albertom, ponovo se spusti. Neko zakuca na vrata.

— Uđite, — reče Monte Kristo, a ne odajući glasom ni najmanje uzbuđenje.

Pojavi se Bošan.

— Dobro veče, gospodine Bošane, — reče Monte Kristo kao da je video novinara prvi put te večeri — izvolite sesti.

Bošan pozdravi, uđe i sede.

— Gospodine, — reče on Monte Kristu — malopre sam, kao što ste mogli videti, pratio gospodina od Morserfa.

— Što će reći, — prihvati Monte Kristo smejući se, — da ste verovatno večerali zajedno. Radujem se što vidim, gospodine Bošane, da ste trezveniji od njega.

— Gospodine, — reče Bošan — Albert je pogrešio, priznajem, što se zaboravio i ja vam se izvinjavam u svoje ime. A sada, pošto sam se izvinio, želim da vam kažem, gospodine grofe, da vas smatram za čoveka isuviše otmenog da biste odbili da mi date izvesna objašnjenja u pogledu vaših veza sa ljudima u Janjini, a zatim bih dodao dve reči o mladoj Grkinji.

Monte Kristo učini usnama i očima jedan mali znak koji je naređivao tišinu.

— Ma nemojte, — dodade on smejući se — eto, sve su moje nade razorene.

— Kako to? — upita Bošan.

— Bez sumnje, vi ste se starali da mi stvorite glas nastranog čoveka: ja sam, po vašem mišljenju, Lara, Manfred ili lord Rutven. A sad, pošto je prošao trenutak u kome ste me videli kao nastranog, upropašćavate tip koji ste stvorili i pokušavate da napravite od mene običnog čoveka. Hteli biste da sam kao i svi drugi, kao čovek svakidašnjice: vi tražite od mene izjašnjenja. Ma nemojte, gospodine Bošane, vi hoćete da me zasmejavate.

— Ipak, — prihvati Bošan oholo — postoje okolnosti u kojima čast naređuje…

— Gospodine Bošane, — prekide ga čudni čovek — onaj ko naređuje gospodinu grofu od Monte Krista to je gospodin grof od Monte Krista. Dakle, više ni reči o svemu tome, molim vas. Ja činim ono što hoću, gospodine Bošane, i to je uvek, verujte mi, vrlo dobro učinjeno.

— Gospodine, — odgovori mladi čovek — takvim novcem ne plaćaju pošteni ljudi, za čast su potrebna jemstva.

— Gospodine, ja sam živo jemstvo — prihvati Monte Kristo hladnokrvno, ali se u njegovim očima pojavi preteći plamen — obojica u venama imamo krv koju želimo da prospemo i to je naše uzajamno jemstvo. Prenesite taj odgovor vikontu i recite mu da ću sutra, pre deset časova, videti boju njegove krvi.

— Znači da mi ne ostaje drugo, — reče Bošan — nego da utvrdimo uslove borbe.

— To mi je savršeno svejedno, gospodine — reče grof od Monte Krista. — Bilo je sasvim nepotrebno da mi zbog takve beznačajne stvari smetate da gledam predstavu. U Francuskoj se ljudi bore mačem ili pištoljem, u kolonijama se uzima karabin, u Arabiji nož. Recite vašem štićeniku da mu prepuštam, da bih ostao nastran do kraja, izbor oružja, iako sam ja uvređen, i da ću primiti sve uslove bez raspravljanja i bez spora: sve, razumete li, sve, čak i borbu na sreću, što je uvek glupo. Ali je sa mnom druga stvar: ja sam siguran u pobedu.

— Siguran u pobedu! — ponovi Bošan gledajući grofa preplašenim pogledom.

— Ah, naravno, — reče Monte Kristo slegnuvši lako ramenima. — Bez toga se ne bih tukao sa gospodinom od Morserfa. Ja ću ga ubiti, to je potrebno i to će biti. Samo, javite mi večeras kući, jednom rečju, koje ste oružje izabrali i koji čas; ne volim da se na mene čeka.

— Sa pištoljima, u osam časova ujutro u Vensanskoj šumi — reče Bošan zbunjen, ne znajući da li ima posla sa uobraženim razmetljivcem ili sa nekim natprirodnim bićem.

— U redu, gospodine — reče Monte Kristo. — A sada, molim vas, pošto je sve uređeno, pustite me da slušam operu, i recite vašem prijatelju Albertu da večeras više ne dolazi, to bi bilo štetno za njega sa njegovim grubim i rđavim ukusom. Neka se vrati kući i neka spava.

Bošan izađe začuđen.

— Gospodine, — reče Monte Kristo okrenuvši se Morelu — računam na vas, zar ne?

— Naravno, — reče Morel — stojim vam na raspoloženju, grofe. Samo…

— Šta?

— Bilo bi važno, grofe, da saznam pravi razlog…

— To će reći da me odbljate?

— Nikako.

— Pravi razlog, Morele? — reče grof. — Čak i Albert ide zatvorenih očiju i ne poznaje ga. Za pravi razlog znamo samo ja i bog. Ali, ja vam dajem svoju časnu reč, Morele, da će bog, koji ga zna, biti uz nas.

— To je dovoljno, grofe — reče Morel. — Ko je vaš drugi svedok?

— Ne znam nikog u Parizu kome bih hteo da ukažem tu čast osim vas, Morele, i vašeg zeta Emanuela. Verujete li da će Emanuel hteti da mi učini tu uslugu?

— Ja vam jamčim za njega kao i za sebe, grofe.

— Dobro! To je sve što mi treba. Sutra, u sedam časova ujutru, kod mene, je li u redu?

— Doći ćemo.

— Pst! Zavesa se diže, čujmo. Ne volim da izgubim ni jednu jedinu notu iz ove opere. Zar nije divna ova muzika iz Viljema Tela.

12. NOĆ

Gospodin od Monte Krista sačeka, po svojoj navici, da Dipre otpeva svoju čuvenu ariju Sledite me! i tek se tada diže i izađe.

Pred vratima ga Morel ostavi, pošto je ponovio svoje obećanje da će biti kod njega sa Emanuelom sutra ujutru tačno u sedam časova. Zatim se pope u svoja kola i dalje miran i nasmejan. Posle pet minuta bio je kod kuće. Trebalo je poznavati grofa, pa se prevariti u izrazu sa kojim je, ulazeći, rekao Aliji:

— Alija, moje pištolje sa drškom od slonove kosti!

Alija donese kutiju svome gospodaru i on poče da pregleda svoje oružje sa brižljivošću koja je sasvim prirodna kada čovek namerava da poveri svoj život komadu gvožđa i olova. To su bili naročiti pištolji, koje je Monte Kristo poručio da mu se naprave za gađanje u njegovom stanu. Bila je dovoljna jedna kapisla da bi se izbacila kugla i u susednoj sobi ne bi niko mogao ni pomisliti da je grof u tome času, kako se kaže jezikom streljača, vežbao ruku.

Upravo je dohvatio oružje u ruku i počeo da traži nišansku ploču na jednoj maloj pločici od lima koja mu je služila kao meta, kada se otvoriše vrata njegovog kabineta i uđe Batisten.

Ali pre nego što je otvorio usta, grof primeti u vratima koja su ostala otvorena jednu ženu pod velom kako stoji u polusenci susedne sobe, a koja je došla za Batistenom.

Ona ugleda grofa sa pištoljem u ruci, spazi dva mača na stolu i pojuri unutra.

Batisten pogledom upita gospodara. Grof mu dade znak, Batisten izađe i zatvori vrata iza sebe.

— Ko ste vi, gospođo? — reče grof ženi pod velom.

Nepoznata pogleda oko sebe da bi se uverila da je zaista sama, a zatim se povi kao da hoće da klekne, i sklopivši ruke reče glasom punim očajanja:

— Edmonde, vi nećete ubiti moga sina!

Grof ustuknu jedan korak nazad, uzviknu jedva čujno i ispusti pištolj koji je držao u ruci.

— Čije ste ime izgovorili, gospođo od Morserfa? — reče on.

— Vaše! — povika ona strgnuvši veo. — Vaše, koje možda samo ja nisam zaboravila. Edmonde, nije vam noćas došla gospođa od Morserfa nego Mercedes.

— Mercedes je mrtva, gospođo, — reče Monte Kristo — i ja više ne poznajem nikog sa tim imenom.

— Mercedes živi, gospodine, i Mercedes se seća, jer vas je samo ona poznala kad vas je videla, pa čak i pre nego što vas je videla, kad vas je čula, Edmonde, po samom tonu vašega glasa. I otada ona motri na vas, strahuje od vas i ona nije imala potrebe da traži ruku koja je zadala udarac gospodinu od Morserfa.

— Fernandu, hoćete da kažete, gospođo — primeti Monte Kristo sa gorkom ironijom. — Pošto se u ovom trenutku sećamo naših imena, sećajmo se svih.

Monte Kristo je izgovorio Fernandovo ime sa takvim izrazom mržnje, da je Mercedes, prestravljena, osetila jezu po celome telu.

— Vidite i sami, Edmonde, da se nisam prevarila — uzviknu Mercedes — i da imam razloga kad vam kažem: poštedite moga sina.

— A ko vam je rekao, gospođo, da ja imam nešto protiv vašeg sina?

— O, bože moj, niko! Ali majka je obdarena vidovitošću, pogodila sam sve, išla sam večeras za njim u Operu i videla sam sve, sakrivena u jednoj loži u parteru.

— Ako ste videli sve, gospođo, onda ste videli da me je Fernandov sin javno uvredio — reče Monte Kristo sa užasnim mirom.

— Oh, imajte milosti!

— Videli ste — produži grof — da bi mi svoju rukavicu bacio u lice da ga jedan od mojih prijatelja, gospodin Morel, nije uhvatio za ruku.

— Saslušajte me. I moj sin vas je prozreo: on pripisuje vama nesreće koje su pogodile njegovog oca.

— Gospođo, — reče Monte Kristo — vi mešate stvari: nisu to nesreće nego kazna. Nisam ja naneo udarac gospodinu od Morserfa, nego ga je proviđenje kaznilo.

— A zašto vi na sebe uzimate ulogu proviđenja? — povika Mercedes. — Zašto se vi sećate, kada ono zaboravlja? Šta se tiče vas, Edmonde, Janjina i njen vezir? Kakvu je nesreću naneo vama Fernando Mondego time što je izdao Ali-Tebelina?

— Tačno je, gospođo, — odgovori Monte Kristo — da je to stvar koja se tiče francuskog kapetana i Vasilikine kćeri. Mene se ona ne tiče, imate pravo, i, ako sam se zakleo da ću se osvetiti, to nije ni francuskom kapetanu ni grofu od Morserfa, nego ribaru Fernandu, mužu Katalonke Mercedes.

— Ah, gospodine, — uzviknu grofica — kako je to strašna osveta za pogrešku na koju me je sudbina nagnala! Kriva sam ja, Edmonde, i ako treba nekome da se svetite, onda se svetite meni što nisam imala snage da izdržim vašu odsutnost i svoju usamljenost.

— Ali, — povika Monte Kristo — zašto sam ja bio odsutan? Zašto ste vi bili usamljeni?

— Zato što su vas uhapsili, Edmonde, zato što ste bili u tamnici.

— A zašto sam bio uhapšen? A zašto sam bio u tamnici?

— Ja to ne znam — reče Mercedes.

— Da, vi to ne znate, gospođo, ja se bar nadam da je tako. Pa Dobro! Ja ću vam to reći. Bio sam uhapšen, bio sam u tamnici, jer je pod senicom Rezerve, uoči onoga dana kad je trebalo da se oženim vama, jedan čovek po imenu Danglar, napisao pismo koje je ribar Fernando uzeo da preda na poštu.

I Monte Kristo ode do pisaćeg stola, otvori fioku i izvadi jednu hartiju, požutelu, sa izbledelim mastilom, koju stavi Mercedesi pred oči.

To je bilo Danglarovo pismo državnom tužiocu, koje je grof Monte Kristo, prerušen u predstavnika firme Tomson i Frenč, izvukao iz dosijea Edmonda Dantesa onoga dana kada je platio dve stotine hiljada franaka gospodinu od Bovila.

Mercedes je sa užasom pročitala sledeće redove:

Jedan prijatelj prestola i crkve izveštava gospodina državnog tužioca da je čovek po imenu Edmond Dantes, drugi oficir na brodu Faraon, koji je jutros stigao iz Smirne, pošto je pristao u Napulju i Porto-Feraju, predao pismo uzurpatoru, koje mu je dao Mirat, a od uzurpatora primio pismo za Bonapartistički komitet u Parizu.

Dokaz toga zločina dobićete prilikom njegovog hapšenja, jer će se to pismo naći ili kod njega, ili kod njegovog oca, ili u njegovoj kabini na Faraonu.

— Oh, bože moj! — izusti Mercedes, prešavši rukom preko čela mokrog od znoja. — I to pismo…

— Ja sam kupio za dve stotine hiljada franaka, gospođo, — reče Monte Kristo — ali je to još uvek jeftino, jer mi danas omogućuje da se opravdam u vašim očima.

— A rezultat toga pisma?

— Znate ga, gospođo; rezultat je bilo to da su me uhapsili. Ali, vi ne znate, gospođo, koliko sam bio u tamnici; vi ne znate, da sam ostao četrnaest godina na četvrt milje daleko od vas, u jednoj samici tvrđave If. Vi ne znate da sam svakoga dana u toku tih četrnaest godina ponavljao u sebi želju za osvetom koju sam imao prvoga dana, ne znajući da ste se vi udali za Fernanda, koji je mene potkazao, i da je moj otac umro, umro od gladi!

— Pravedni bože! — uzviknu Mercedes teturajući.

— Ali sam to doznao kada sam izašao iz tamnice, četrnaest godina posle onog dana kada sam u nju ušao, i kada sam se zakleo Mercedesinim životom i svojim mrtvim ocem da ću se osvetiti Fernandu i… ja se svetim.

— A jeste li sigurni da je to učinio nesrećni Fernando?

— Kunem vam se svojom dušom, gospođo, da je učinio, to što sam vam rekao. Uostalom, to što je učinio meni nije mnogo odvratnije od činjenice da je kao Francuz po usvojenju prešao Englezima, da se kao Španjolac po rođenju borio protiv Španije, da je kao Alijin najamnik izdao i mučki ubio Aliju. šta je pismo koje ste maločas pročitali prema takvim stvarima? Ljubavna prevara koju mora oprostiti, ja to priznajem i shvatam, žena koja se udala za tog čoveka, ali koju ne prašta verenik koji se tom ženom hteo oženiti. Francuzi se nisu osvetili izdajniku, Španjolci nisu streljali izdajnika, Alija je ležeći u grobu ostavio izdajnika nekažnjenog, ali ja, izdat, ubijen, bačen takođe u grob, ja sam izašao iz toga groba milošću božjom i ja sam pred bogom dužan da se osvetim. On me zato šalje i ja sam za to tu.

Jadna žena obori glavu u ruke, njene se noge saviše pod njom i ona pade na kolena.

— Oprostite, Edmonde, — reče ona — oprostite radi mene, jer ja vas još uvek volim!

Dostojanstvo supruge obuzdalo je zanos majke i žene koja voli. Njena glava se pognu i čelo joj skoro dodirnu ćilim.

Grof joj priskoči i podiže je.

Tada je, sedeći u fotelji, mogla posmatrati kroz suze muževno lice Monte Krista, na kome su bol i mržnja utisnuli preteće crte.

— Da ne uništim tu prokletu rasu, — promrmlja on — da ne poslušam boga koji me podigao da bih izvršio njegovu kaznu! Nemoguće, gospođo, nemoguće!

— Edmonde, — reče jadna majka, pokušavajući sva sredstva — bože moj, kad ja vas nazivam Edmondom, zašto vi meni ne kažete Mercedes?

— Mercedes, — ponovi Monte Kristo — Mercedes! Neka bude, imate pravo, da, još uvek mi je slatko da izgovorim to ime i ovo je prvi put, posle mnogih godina, da se ono tako jasno čulo sa mojih usana. Oh, Mercedes, vaše ime sam izgovarao sa tužnim uzdasima, sa bolnim jecajima, u hropcu očajanja. Izgovarao sam ga smrznut od studeni, skupljen na slami u svojoj samici, izgovarao sam ga mučen vrućinom prevrćući se na daskama tamnice. Mercedes, treba da se osvetim, jer sam četrnaest godina patio, četrnaest godina sam plakao i proklinjao; i sada, Mercedes, ja vam kažem: treba da se osvetim.

I grof je, bojeći se da ne popusti molbama one koju je tako voleo, svoje uspomene prizivao u pomoć svojoj mržnji.

— Osvetite se, Edmonde, — povika jadna majka — ali se osvetite onima koji su krivi, osvetite se njemu, osvetite se meni, ali se ne svetite mome sinu.

— Pisano je u svetom pismu — odgovori Monte Kristo: — "Grehovi otaca pašće na decu do trećeg i četvrtog kolena." Pošto je bog diktirao te reči svome proroku, zašto bih ja bio bolji od boga?

— Ali bog raspolaže vremenom i večnošću, dvema stvarima koje izmiču ljudima.

Monte Kristo uzdahnu tako duboko da je taj uzdah naličio na riku, a onda ščepa svoje lepe kose obema rukama.

— Edmonde, — produži Mercedes pružajući ruke prema grofu — Edmonde, otkad vas poznajem, obožavala sam vaše ime i poštovala uspomenu na vas. Edmonde, prijatelju moj, ne dozvolite da potamni vaša plemenita i svetla slika koju sam uvek videla u ogledalu svoga srca. Edmonde, vi i ne slutite koliko sam se za vas molila bogu kad sam se nadala da ste još živi, kao i onda kada sam verovala da ste mrtvi, da, avaj, mrtvi! Verovala sam da je vaše telo zakopano u dnu neke mračne kule, mislila sam da je vaše telo bačeno u dubinu neke jame u koju tamničari bacaju mrtve sužnje i ja sam plakala! Šta sam ja mogla učiniti za vas, Edmonde, osim da molim i da plačem? Čujte me: deset godina sam svake noći sanjala isti san. Čulo se da ste hteli pobeći, da ste se prokrali pod jednog mrtvog robijaša, da ste se uvili u njegov mrtvački pokrov; da su bacili vaš živi leš sa vrha tvrđave If u dubinu i da je tek vaš krik, koji vam se otrgao kad ste se skrhali na stenama, i tu zamenu otkrio vašim grobarima, koji su se tako pretvorili u vaše dželate. I znajte, Edmonde, kunem vam se životom sina za koga vas preklinjem, u toku deset godina videla sam svake noći ljude kako bacaju nešto bezoblično i nepoznato sa vrha jedne stene. U toku deset godina čula sam svake noći jedan strašni krik, od koga sam se budila, sleđena od straha. I ja sam, Edmonde, o, verujte mi, ma koliko da sam kriva, o, da, i ja sam takođe mnogo patila.

— Da li ste osetili kako vaš otac umire u vašem odsustvu? — povika Monte Kristo zarivši ruke u kosu. — Da li ste videli ženu koju ste voleli kako pruža svoju ruku vašem suparniku, dok ste vi ležali u hropcu na dnu provalije?…

— Ne! — prekide ga Mercedes. — Ali sam videla onog koga sam volela kako je spreman da postane ubica moga sina.

Mercedes te reči izgovori sa tako snažnim bolom, sa takvim očajanjem, da se na te reči izgovorene tim tonom, jedan jecaj otrže iz grofovog grla.

Lav je bio ukroćen, osvetnik je bio pobeđen.

— Šta tražite? — reče on. — Da vaš sin živi? Pa dobro! Živeće.

Mercedes kriknu i taj krik natera na oči Monte Krista dve suze, koje se odmah izgubiše, kao da je bog poslao nekog svog anđela da ih uzme, jer su one, u očima gospodina, bile dragocenije nego najskuplji biser Guzarata i Ofira.

— Oh! — uzviknu ona dohvativši grofovu ruku i prinevši je svojim usnama. — Oh! Hvala, hvala, Edmonde! Ti si zaista onakav kakvog sam te uvek u svojim snovima želela, kakvog sam te uvek volela. Oh! Sada to mogu da kažem.

— Utoliko bolje, — odgovori Monte Kristo — jer jadnog Edmonda nećete dugo voleti. Smrt će se vratiti u grob, avet će se vratiti u noć.

— Šta kažete, Edmonde?

— Ja kažem da valja umreti kada to vi naređujete, Mercedes.

— Umreti! A ko to kaže? Ko govori o smrti? Otkuda vam ta misao?

— Valjda ne pretpostavljate da ću, javno uvređen pred punom salom, u prisustvu prijatelja vaših i vašega sina, izazvan od strane jednog deteta, koje će se dičiti mojim oproštajem kao svojom pobedom, valjda ne pretpostavljate, velim, da ću ijednog trenutka više hteti da živim. Ono što sam najviše voleo posle vas, Mercedes, to sam ja sam, to je moje dostojanstvo, to je ona snaga koja me je dizala iznad drugih ljudi. Ta je snaga bila moj život. Vi ste je jednom reči skršili i ja umirem.

— Ali do dvoboja neće doći, Edmonde, pošto vi opraštate.

— Doći će, gospođo, — izgovori svečano Monte Kristo — samo što će poteći moja krv umesto krvi vašega sina, koju je zemlja trebalo da pije.

Mercedes vrisnu i baci se prema Monte Kristu, ali se najednom zaustavi.

— Edmonde, — reče ona — mora biti da postoji bog iznad nas, jer ste vi živi, jer sam vas ja ponovo videla i ja se uzdam u njega iz dubine svoga srca. Očekujući njegovu pomoć, ja se oslanjam na vašu reč. Rekli ste da će moj sin živeti, zar ne?

— Da, gospođo, živeće — reče Monte Kristo začuđen što je Mercedes bez ikakvog znaka iznenađena primila herojsku žrtvu koju joj je on podnosio.

Mercedes pruži ruku grofu.

— Edmonde, — reče ona, dok su joj se oči punile suzama gledajući onog kome je govorila — kako je to lepo od vas, kako je veliko to što ste učinili, kako je uzvišeno što ste imali samilosti prema jednoj bednoj ženi koja vam je prišla bez ikakvog osnova za svoje nade! Avaj! Ja sam ostarila više od bola nego od godina i ne mogu nijednim osmehom, nijednim pogledom podsetiti svoga Edmonda na onu Mercedes koju je on satima posmatrao. Ah! Verujte mi, Edmonde, kad vam kažem da sam i ja mnogo patila. Žalosno je videti kako je život prošao a nemati u uspomeni ni jednu jedinu radost, ne sačuvati ni jednu jedinu nadu. Ali to dokazuje da se sve ne svršava na zemlji. Ne! Sve nije svršeno, ja to osećam po onome što mi još ostaje u srcu. Oh! Ponavljam vam, Edmonde, lepo je i uzvišeno oprostiti kao što ste vi oprostili!

— Vi to sada kažete, Mercedes, a šta biste rekli kad biste znali veličinu žrtve koju vam podnosim: zamislite da je bog, pošto je stvorio svet, pošto je oplodio haos, zastao u stvaranju na pola puta, da bi jednog anđela poštedeo od suza koje bi jednoga dana morao proliti iz svojih besmrtnih očiju zbog naših zločina; zamislite da je bog, pošto je sve pripremio, sve stvorio, sve zadahnuo životom, u času kada se divio svome delu ugasio sunce i gurnuo nogom svet u večnu noć, tada biste imali predstavu, ili, ne, ne, ni tada ne biste imali predstavu o onom što gubim, gubeći život u ovom trenutku.

Mercedes pogleda grofa očima koje su u isti mah izražavale čuđenje, divljenje i zahvalnost.

Monte Kristo spusti glavu na vrele ruke, kao da mu glava više nije mogla sama da podnese teret misli.

— Edmonde, — reče Mercedes — imam da vam kažem još samo jednu reč.

Grof se osmehnu gorko.

— Edmonde, — produži ona — vi ćete se uveriti, ako je moje čelo pobledelo, ako su se moje oči ugasile, ako je moja lepota nestala, ako, najzad, po crtama svoga lica Mercedes više ne liči na samu sebe, vi ćete se uveriti da je srce ostalo isto!… Zbogom, Edmonde. Više nemam šta da tražim od boga. Videla sam vas ponovo, onako plemenitog i velikog kao i nekad. Zbogom, Edmonde. Zbogom i hvala.

Ali grof ne odgovori ništa.

Mercedes otvori vrata od kabineta i nestade pre nego što se on vratio u stvarnost iz bolne i duboke zamišljenosti u koju ga je bacio gubitak osvete.

Jedan sat je otkucao na časovniku Invalidskog doma kada je grof od Monte Krista digao glavu, čuvši kočije koje su popločanom ulicom Jelisejskih polja odnosile gospođu od Morserfa.

— Bezumniče, — reče on — morao si iščupati srce onoga dana kada si se rešio da se osvetiš!

13. DVOBOJ

Pošto je Mercedes otišla, za Monte Krista je sve utonulo u tamu. Njegova misao kao da je zamrla u njemu i oko njega. Njegov energični duh je padao u san, san koji obuzima telo posle krajnjeg zamora.

"Kako!" govorio je on samome sebi, dok su sveće tužno dogorevale, a sluge sa nestrpljenjem čekale u predsoblju. "Kako! Zar da se zgrada koju sam tako lagano gradio i podizao sa toliko muke i brige, sruši od jednog jedinog udarca, od jedne jedine reči! Kako! Zar će ono ja koje sam smatrao za nešto, ja, kojim sam se ponosio, ja koje je još bilo tako sitno u ćeliji tvrđave If i koje sam umeo da učinim tako velikim, zar će ono sutra biti samo grumen zemlje! Ne! Ja ne oplakujem smrt tela: zar uništenje života ne predstavlja odmor kome sve teži, kome se svaki nesrećnik nada, zar ono ne predstavlja onaj mir materije za kojim sam tako dugo čeznuo, kome sam se uputio bolnom stazom gladovanja kada se Farija pojavio u mojoj samici? Šta je smrt? Jedan viši stepen spokojstva i tišine. Ne, ja ne žalim život, nego uništenje svojih planova tako brižljivo rađenih, tako uporno ostvarivanih. Proviđenje, za koje sam verovao da moje planove odobrava, bilo je, dakle, protiv njih? Bog, dakle, nije hteo da se oni izvrše.

Taj teret koji sam uzeo na svoja pleća, teret težak skoro kao ceo svet, za koji sam verovao da ću ga odneti do cilja, taj je teret odgovarao mojoj želji ali ne i mojoj snazi, odgovarao je mojoj volji ali ne i mojoj moći, i ja ću morati da ga spustim pošto sam stigao jedva na polovinu svoga puta. Oh, zar ću ponovo početi da verujem u sudbinu ja, koji sam posle četrnaest godina očajanja i deset godina nadanja poverovao da sam izabranik proviđenja.

I sve zato, bože moj, što je moje srce, za koje sam verovao da je umrlo, bilo samo obamrlo, što se probudilo, što je počelo da kuca, što sam popustio pod njegovim bolnim udarcima, koje je u dubini mojih grudi izazvao glas jedne žene."

"A međutim", produžio je grof, tonući sve više i više u razmišljanja o strašnoj sutrašnjici koju je Mercedes primila od njega, "međutim, nije moguće da je ta žena, tako plemenitog srca, iz egoizma pristala da ja dopustim da budem ubijen, ja, pun snage i života. Nemoguće je da se do te mere prepustila svojoj materinskoj ljubavi ili, bolje reći, materinskom ludilu! Ima vrlina u kojima gubitak mere postaje zločin. Ne, ona će izmisliti neku uzbudljivu scenu, doći će da se ispreči između mačeva i na polju dvoboja biće smešno ono što je ovde bilo uzvišeno."

I rumenilo ponosa ukaza se na grofovom čelu.

"Smešno", — ponovi on, — "i to smešno pogodiće i mene. Ja smešan! Ah, više volim da umrem".

Preuveličavajući tako unapred rđave izglede sutrašnjeg dana, koje je samom sebi bio dosudio obećavši Mercedesi da će njenog sina ostaviti u životu, grof je govorio:

"Glupost, glupost, glupost! Čemu ta plemenitost: postaviti se kao nepomičan cilj pred pištolj toga mladog čoveka?!

On neće nikad poverovati da je moja smrt samoubistvo, a važno je, ipak, za čast uspomene na mene… to nije taština, bože moj, nego samo opravdani ponos, važno je za čast uspomene na mene da se zna da sam ja pristao svojom voljom, svojom slobodnom odlukom da zadržim ruku koju sam već podigao na udarac i da sam tom rukom, tako moćno naoružanom protiv drugih, pogodio samoga sebe: to je potrebno i to ću učiniti."

I, dohvativši pero, izvuče neku hartiju iz tajne fioke svoga pisaćeg stola. Bio je to njegov testament, koji je sastavio po dolasku u Pariz. U dnu testamenta napisa neku vrstu dodatka u kome je objasnio svoju smrt onima koji se ne bi sami dosetili.

"Bože moj", reče on sa očima podignutim nebu, "ovo činim koliko radi svoje časti, toliko i u tvoju slavu. Ja sam se smatrao već deset godina nosiocem tvoje osvete i sada ne bih smeo dozvoliti da i drugi nitkovi, kao što su Danglar i Vilfor, pomisle da ih je slučaj oslobodio njihovog neprijatelja. Neka znaju, naprotiv, da je samo snaga moje volje izmenila odluku proviđenja koje je već bilo propisalo njihovu kaznu, da ih kazna, koju su izbegli na ovome svetu, čeka na drugome i da su ono što su dobili u vremenu, izgubili u večnosti."

I dok je njegov duh lebdeo tako u mračnim neizvesnostima, u tome ružnom snu čoveka budnog od bola, bledilo dana se pojavilo u prozorima, osvetljavajući u njegovim rukama svetlu i plavičastu hartiju, na kojoj je ostavljao taj poslednji dokaz proviđenja.

Bilo je pet časova ujutru.

Najednom neki tihi šum dopre do njegovog uha. Učinilo mu se kao da je čuo neki prigušeni uzdah. On se okrenu i pogleda oko sebe: nije bilo nikog. Šum se, međutim, ponovo začu, toga puta dovoljno jasno, tako da je izvesnost zamenila sumnju.

Grof se tada diže, otvori lagano vrata od salona i na jednoj fotelji ugleda Hajdeju. Njena lepa glava je bila zavaljena nazad, dok su joj ruke bile opuštene sa strane. Bila se namestila pravo prema vratima, kako on ne bi mogao izaći a da je ne vidi, ali je san, tako moćan protiv mladosti, savladao posle umora od dugačkog bdenja.

Šum vrata koja su se otvorila nije razbudio Hajdeju.

Monte Kristo zadrža na njoj pogled pun nežnosti i žaljenja:

— Ona se setila da ima sina, — reče on — a ja sam zaboravio da imam kćer.

I, odmahnuvši tužno glavom, reče:

— Jadna Hajdeja! Htela je da me vidi, htela je da govori sa mnom, plašila se, slutila je nešto .. Oh! Ne mogu otići a da joj ne kažem zbogom, ne mogu umreti a da se nekom ne poverim.

I on se lagano vrati na svoje mesto i napisa ispod prvih redova:

"Ostavljam Maksimilijanu Morelu, spahijskom kapetanu i sinu moga nekadašnjeg poslodavca, Pjera Morela, brodovlasnika iz Marselja, iznos od dvadeset miliona, od čega će jedan deo sam on ponuditi svojoj sestri Juliji i svome zetu Emanuelu, ukoliko ne smatra da bi taj višak bogatstva mogao biti štetan za njihovu sreću. Tih dvadeset miliona je zakopano u mojoj pećini na ostrvu Monte Kristo, čiju tajnu zna Bertučo.

Ako je njegovo srce slobodno i ako hoće da se oženi Hajdejom, kćeri Alije, paše janjinskog, koju sam ja odgajio sa očinskom ljubavlju i koja je prema meni imala osećanja kćeri, on će izvršiti, neću da kažem moju poslednju volju, nego moju poslednju želju.

Ovaj testament je već odredio Hajdeju za naslednicu ostalog dela moga imanja, koje sačinjavaju zemlje, hartije od vrednosti, engleske, austrijske i holandske, i nameštaj u mojim raznim palatama i kućama, što sve, kada se izuzme pomenutih dvadeset miliona, kao i razna zaveštanja mojim slugama, može izneti šezdeset miliona."

U času kada je završavao poslednje reči, začu se jedan uzvik iza njegovih leđa i pero mu ispade iz ruke.

— Hajdejo, — reče on — vi ste čitali?

I stvarno, probuđena svetlom dana, mlada žena se digla i prišla je grofu a da se njeni laki koraci nisu ni čuli na mekom ćilimu.

— Oh, gospodaru moj — reče ona sklopivši ruke — zašto vi to pišete u ovom času? Zašto mi ostavljate celo vaše imanje, gospodaru? Zar me napuštate?

— Poći ću na put, anđele dragi, — reče Monte Kristo sa izrazom tuge i beskrajne nežnosti — i, ako bi mi se desila neka nesreća…

Grof se zaustavi.

— I šta onda?… — upita mlada devojka zapovedničkim tonom koji grof od nje nije nikada čuo i od koga zadrhta.

— Ako bi mi se desila neka nesreća, — produži Monte Kristo — ja želim da moja kći bude srećna.

Hajdeja se tužno osmehnu odmahnuvši glavom.

— Vi mislite na smrt, gospodaru moj? — reče ona.

— Ta je misao spasonosna, dete moje, kako kažu mudraci.

— Pa dobro, — reče ona — ako vi umrete, ostavite vaše imanje drugima, jer ako vi umrete… meni više ništa neće biti potrebno.

I ona dohvati hartiju, pocepa je na četiri komada i baci nasred salona. A onda, pošto je ta odlučnost, neobična za jednu robinju, iscrpla njene snage, ona pade na pod, ali ne više u san, nego u nesvest.

Monte Kristo se nagnu nad nju i podiže je na ruke. Videći kako je njeno lepo lice prebledelo, kako su se njene lepe oči zatvorile, kako se njeno lepo telo kao mrtvo opustilo, pade mu prvi put na um misao da ga je ona možda volela drukčije a ne kao što kći voli oca.

— Avaj, — izusti on klonulo — još sam, dakle, mogao biti srećan.

A onda odnese Hajdeju u njene odaje i predade je, još uvek onesvešćenu, ženama koje su je služile. Pošto se vratio u svoj kabinet, koji tada pažljivo zatvori iza sebe, on prepisa pocepani testament.

Baš kada je završavao, začu se šum kočija koje su ulazile u dvorište. Monte Kristo priđe prozoru i ugleda Maksimilijana i Emanuela kako silaze iz kola.

— Dobro je, — reče on — bilo je vreme.

I zapečati svoj testament sa tri pečata.

Trenutak docnije začu korake u salonu i pođe da sam otvori vrata. Morel se pojavi na pragu.

Stigao je skoro dvadeset minuta pre vremena.

— Možda sam došao suviše rano, gospodine grofe, — reče on — ali, priznajem iskreno da nisam mogao zaspati nijedne minute, kao ni svi ostali u kući. Potrebno mi je bilo da vidim kako ste vi spokojni u vašem hrabrom samopouzdanju da bih se i ja vratio samome sebi.

Monte Kristo ne izdrža pred tim dokazom ljubavi i umesto da pruži ruku mladom čoveku, raširi obe ruke prema njemu.

— Morele, — reče mu on uzbuđenim glasom — ovo je lep dan za mene, dan u kom sam osetio da me voli čovek kao što ste vi. Dobro jutro, gospodine Emanuele! Vi ćete, dakle, poći sa mnom, Maksimilijane?

— Ma nemojte, — reče mladi kapetan — niste valjda ni sumnjali?

— Ali, ipak, ako nisam bio u pravu…

— Čujte, posmatrao sam vas juče u toku cele one scene u kojoj ste bili izazvani, mislio sam cele noći o vašem samopouzdanju i došao sam do ubeđenja da je pravda na vašoj strani ili da se više uopšte ne može verovati licu čovekovom.

— Ipak, Morele, Albert je vaš prijatelj.

— Obično poznanstvo, grofe.

— Prvi put ste ga videli istog dana kada ste videli i mene?

— Da, tako je. Ali eto, vidite, trebalo je da me vi podsetite da bih se toga setio.

— Hvala, Morele.

A zatim udari jedanput u zvono.

— Evo, — reče on Aliji koji se odmah pojavi — pošalji ovo mome beležniku. To je moj testament, Morele. Ako umrem, vi ćete podići da ga otvorite.

— Kako, — uzviknu Morel — vi da umrete?

— Eh, dragi prijatelju, sve treba predvideti. Ali, šta ste radili juče pošto smo se rastali?

— Bio sam kod Tortonija, gde sam, kao što sam se i nadao, našao Bošana i Šato-Renoa. Priznaću vam da sam ih i tražio.

— A zašto, kad je sve bilo dogovoreno?

— Slušajte, grofe, stvar je vrlo ozbiljna i neizbežna.

— Zar ste i pomislili drukčije?

— Ne. Uvreda je izvršena javno i svi već o njoj govore.

— I šta onda?

— Nadao sam se da ću uspeti da izmenim oružje i da umesto pištolja uzmemo mač. Pištolj je slep.

— Jeste li uspeli? — upita živo Monte Kristo sa jedva primetnim bleskom nade.

— Ne, jer je poznato koliko ste vešti mačevanju.

— Ah! Ko me je to odao?

— Učitelji mačevanja koje ste pobedili.

— I tako niste uspeli?

— Odlučno su odbili.

— Morele, — reče grof — jeste li me ikada videli kad pucam iz pištolja?

— Nikad.

— Pa lepo, vremena imamo, gledajte.

Monte Kristo uze pištolje koje je držao kada je Mercedes ušla i, pošto je trefovog keca namestio na metu, sa četiri hica pogodi jednu za drugom četiri trefova lista.

Morel je pri svakom hicu bivao sve bleđi. On pogleda kugle kojima je Monte Kristo gađao: nisu bile veće od krupnije sačme.

— Ovo je strašno, — reče on — pogledajte, Emanuele!

A zatim, okrenuvši se grofu:

— Grofe, — reče — za ime boga, nemojte ubiti Alberta! Nesrećnik ima majku!

— Tako je, — reče Monte Kristo — a ja je nemam.

Te je reči izgovorio takvim tonom, da je Morel zadrhtao.

— Vi ste uvređeni, grofe.

— Sigurno. I šta hoćete da kažete?

— Hoću da kažem da vi pucate prvi.

— Ja pucam prvi?

— Oh, da! To sam postigao ili bolje reći zahtevao. Učinili smo im isuviše ustupaka, pa su nam oni mogli učiniti taj.

— A sa koliko koraka?

— Dvadeset.

Strašan osmeh pređe preko grofovih usana.

— Morele, — reče on — ne zaboravite ono što ste sada videli.

— Uzdam se samo u vaše uzbuđenje, — reče mladi čovek — koje jedino može spasti Alberta.

— Ja uzbuđen? — reče Monte Kristo.

— Ili u vašu plemenitost, prijatelju moj. S obzirom na takvu sigurnost u gađanju kakvu vi imate, mogu vam reći nešto što bi bilo smešno kad bih rekao drugome.

— Šta to?

— Slomite mu ruku, ranite ga, ali ne ubijte.

— Morele, čujte još što ću vam reći — dodade grof. — Nije potrebno da me nagovarate da poštedim gospodina od Morserfa. Izjavljujem vam unapred da će gospodin od Morserfa biti pošteđen i da će se mirno vratiti sa svoja dva prijatelja, dok ću ja…

— Vi? Šta vi?

— Oh, sa mnom će biti drukčije, ja ću biti odnesen sa mesta dvoboja.

— Ma nemojte! — povika Maksimilijan izvan sebe.

— Tako je kao što vam kažem, dragi moj Morele. Gospodin od Morserfa će me ubiti.

Morel pogleda grofa kao čovek koji više ništa ne razume.

— Šta je to bilo s vama od sinoć, grofe?

— Desilo mi se ono što se desilo Brutu uoči bitke kod Filipa: javilo mi se jedno priviđenje.

— Kakvo priviđenje?

— I to mi je priviđenje reklo, Morele, da sam dosta živeo.

Maksimilijan i Emanuel se zgledaše. Monte Kristo izvuče sat.

— Krenimo, — reče on — već je sedam sati i pet, a zakazali smo za osam časova tačno.

Čekala su kola sa upregnutim konjima. Monte Kristo se pope sa svoja dva svedoka.

Kada su prolazili kroz hodnik, Monte Kristo se zaustavi ispred jednih vrata; Maksimilijanu i Emanuelu, koji su iz uviđavnosti produžili još nekoliko koraka, učini se kao da su čuli jedan jecaj i uzdah koji je na taj jecaj odgovorio.

U trenutku kada je izbijalo osam časova stigli su na ugovoreno mesto.

— Stigli smo, — reče Morel provirivši kroz vrata — mi smo prvi.

— Gospodin će mi oprostiti, — reče Batisten, koji je sa neopisivim strahom pratio svoga gospodara — čini mi se da vidim tamo, pod drvećem, neka kola.

Monte Kristo lako iskoči iz svojih kola i pruži ruku Emanuelu i Maksimilijanu da bi im pomogao da siđu. Maksimilijan zadrža grofovu ruku u svojim rukama.

— Neka je sa srećom, — reče on — evo ruke kakvu volim da vidim kod čoveka čiji se život nalazi u pravednosti njegove stvari.

— Zaista, — reče Emanuel — vidim tamo dva mlada čoveka kako se šetaju kao da čekaju.

Monte Kristo povede Morela u stranu, na korak dva od njegovog zeta.

— Maksimilijane, — upita ga on — je li vaše srce slobodno?

Morel začuđeno pogleda Monte Krista.

— Ne tražim da mi se ispovedate, dragi prijatelju; ja vas samo pitam, odgovorite sa da ili sa ne, to je sve što tražim.

— Volim jednu mladu devojku, grofe.

— Volite li je mnogo?

— Više nego svoj život.

— Eto, — reče Monte Kristo — propala mi je još jedna nada.

A zatim promrmlja uzdahnuvši:

— Jadna Hajdeja!

— Zaista, grofe, — uzviknu Morel — kad bih vas manje poznavao, smatrao bih vas manje hrabrim nego što ste!

— Zato što mislim na nekog koga napuštam i što zbog toga uzdišem! Ostavite se, Morele, zar jednom vojniku priliči da tako slabo razume šta je hrabrost? Zar ja žalim život? Šta je za mene, koji sam proveo dvadeset godina između života i smrti, šta je za mene živeti ili umreti? Uostalom, budite spokojni, Morele, ako i imam neke slabosti, mogu da je pokažem samo pred vama. Ja znam da je svet kao salon iz koga valja izaći časno i uglađeno, to jest pozdravivši i plativši svoje dugove iz igre.

— U dobar čas, — reče Morel — tako se govori. Recite, jeste li doneli svoje oružje.

— Ja! što će mi to? Nadam se da su ga ta gospoda donela.

— Idem da vidim — reče Morel.

— Da, ali bez ikakvih pregovaranja, razumete?

— Oh! Budite mirni.

Morel se uputi prema Bošanu i Šato-Renou. Videći da je Maksimilijan krenuo, i oni učiniše nekoliko koraka napred prema njemu.

Tri mlada čoveka se pozdraviše, ako ne ljubazno, a ono bar učtivo.

— Izvinite, gospodo, — reče Morel — ali, ne vidim gospodina od Morserfa!

— Jutros nam je poručio — odgovori Šato-Reno — da će se naći s nama na mestu dvoboja.

— Ah! — uzviknu Morel.

Bošan izvadi sat.

— Osam časova i pet minuta; to nije nikakvo zakašnjenje, gospodine Morele — reče on.

— Oh, — odgovori Maksimilijan — nije bila moja namera da to kažem.

— Uostalom, — prekide ga Šato-Reno — evo nekih kola.

I zaista, jedna zaprega je jurila u brzom kasu stazom koja se završavala na raskrsnici gde su se oni nalazili.

— Gospodo, — reče Morel — vi ste se, bez sumnje, snabdeli pištoljima. Gospodin od Monte Krista izjavljuje da se odriče svoga prava da se posluži svojim oružjem.

— Predvideli smo tu delikatnost od strane grofa, gospodine Morele, — odgovori Bošan — i doneo sam oružje, koje sam kupio pre osam do deset dana, verujući da će mi trebati u sličnoj prilici. Ono je potpuno novo i nije još nikome poslužilo: Hoćete li da ga pregledate?

— Oh, gospodine Bošane, — reče Morel poklonivši se — kada tvrdite da gospodin od Morserfa ne poznaje svoje oružje, onda svakako mislite da mi je vaša reč dovoljna?

— Vere mi, gospodo, — reče Šato-Reno — u ovim kolima nije stigao Morserf nego Franc i Debrej.

I stvarno, u tom času priđoše dva mlada čoveka

— Otkuda vi ovde, gospodo! — reče Šato-Reno rukujući se sa svakim. — I kakvim slučajem?

— Albert nas je jutros zamolio da se nađemo na mestu dvoboja.

Bošan i Šato-Reno zgledaše se začuđeno.

— Gospodo, — reče Morel — mislim da razumem.

— U čemu je stvar?

— Juče posle podne primio sam pismo od gospodina od Morserfa u kome me je molio da budem u Operi.

— I ja — reče Debrej.

— I ja takođe — reče Franc.

— I mi — rekoše Šato-Reno i Bošan.

— Želeo je da budete prisutni izazovu, — reče Morel — a sad bi želeo da budete prisutni borbi.

— Da, — rekoše mladi ljudi — tako je, gospodine Maksimilijane, i vrlo je verovatno da ste pogodili.

— Ali, pored svega, — promrmlja Šato-Reno — Alberta nema. Zakasnio je već deset minuta.

— Evo ga, — reče Bošan — dolazi na konju. Gledajte kako juri, samo što mu konj trbuhom ne para zemlju. A prati ga sluga.

— Kakva nesmotrenost, — reče Šato-Reno — doći na konju pred borbu pištoljem! I još sam mu lepo održao lekciju!

— I, gledajte, — reče Bošan — sa kravatom, sa otvorenim kaputom i belim prslukom. Mogao je odmah nacrtati nišan na trbuhu. To bi bilo jednosiavnije. I pre bi bilo gotovo.

Albert je u međuvremenu stigao na deset koraka od grupe koju je sačinjavalo pet mladih ljudi. On zaustavi konja, skoči na zemlju i baci uzdu slugi u ruku.

A zatim priđe.

Bio je bled, oči su mu bile crvene i otečene. Videlo se da nije spavao nijednog trenutka cele noći.

Na njegovom je licu bilo neke, za njega neobične, tužne ozbiljnosti.

— Hvala vam, gospodo, — reče on — što ste se izvoleli odazvati mome pozivu. Verujte da sam vam veoma zahvalan na tome znaku prijateljstva.

Kada je Morserf prišao, Morel se izmakao desetak koraka i stajao je po strani.

— Zahvaljujem i vama, gospodine Morele — reče Albert. — Priđite, niste suvišni.

— Gospodine, — reče Maksimilijan — možda vam nije poznato da sam ja svedok gospodina od Monte Krista?

— Nisam bio siguran, ali sam pretpostavljao. Utoliko bolje. Što više bude časnih ljudi, sve ću biti zadovoljniji.

— Gospodine Morele, — reče Šato-Reno — možete izvestiti gospodina grofa od Monte Krista da je gospodin od Morserfa stigao i da mu stoji na raspoloženju.

Morel pođe da izvrši svoj zadatak.

Bošan je u isto vreme vadio iz kola kutiju sa pištoljima.

— Čekajte, gospodo,— reče Albert — imam da kažem dve-tri reči gospodinu grofu od Monte Krista.

— Nasamo? — upita Morel.

— Ne, gospodine, pred svima.

Albertovi svedoci se zgledaše iznenađeni. Franc i Debrej izmenjaše nekoliko reči tihim glasom, a Morel, radostan zbog tog neočekivanog događaja, ode do grofa, koji se sa Emanuelom šetao jednom sporednom alejom.

— Šta hoće od mene? — upita Monte Kristo

— Ne znam, ali bi hteo da govori s vama.

— Oh, — reče Monte Kristo — neka ne kuša boga nekom novom uvredom!

— Ne verujem da mu je to namera — reče Morel.

Grof pođe napred, praćen Maksimilijanom i Emanuelom. Njegovo lice, mirno i vedro, bilo je u čudnoj suprotnosti sa uzrujanim licem Albertovim, koji se takođe približavao sa četiri mlada čoveka.

Kada su bili na tri koraka jedan od drugoga, Albert i grof se zaustaviše.

— Gospodo, — reče Albert — približite se. Želim da čujete svaku reč od onog što ću imati čast da kažem gospodinu grofu od Monte Krista, jer ono što ću imati čast da mu kažem, treba da ponovite svakom ko bude želeo da čuje, ma kako vam se čudne činile moje reči.

— Čekam, gospodine — reče grof.

— Gospodine, — reče Albert glasom koji je u početku podrhtavao, ali je postepeno postajao sve sigurniji — gospodine, ja sam vam zamerao što ste obelodanili držanje gospodina od Morserfa u Epiru, jer sam smatrao, ma koliko da je gospodin od Morserfa bio kriv, da niste vi bili pozvani da ga kažnjavate. Ali danas, gospodine, ja znam da vi imate pravo na to. Razlog zbog koga sam, kao što vidite, spreman da vam se izvinim nije taj što je Fernando Mondego izdao Ali-Pašu, nego što je ribar Fernando izdao vas, i što je ta izdaja imala za posledicu nečuvene nesreće. Zbog toga kažem, zbog toga izjavljujem, glasno i jasno: da, gospodine, vi ste imali prava da se osvetite mome ocu i ja, njegov sin, ja vam zahvaljujem što niste učinili nešto gore!

Da je grom udario među one koji su prisustvovali toj neočekivanoj sceni, ne bi ih više začudio od te Albertove izjave.

A Monte Kristo? Njegove su se oči lagano podigle nebu sa izrazom beskrajne zahvalnosti i on nije mogao da se načudi kako se Albert, čiju je hrabrost dovoljno upoznao među rimskim razbojnicima, pored svoje naprasite prirode, rešio na to iznenadno poniženje. On je video u tome Mercedesin uticaj i shvatio je zašto se njeno plemenito srce usprotivilo žrtvi za koju je unapred znala da će biti nepotrebna.

— A sada, gospodine, — produži Albert — ako smatrate da je izvinjenje koje sam vam učinio dovoljno, molim vašu ruku. Posle nepogrešivosti, te tako retke vrline kojom se, izgleda, odlikujete vi, prva od svih vrlina je, po mome mišljenju, sposobnost da se prizna svoja pogreška. Ali, ovo priznanje se tiče samo mene. Ja sam postupao dobro prema ljudskom merilu, ali ste vi postupili dobro prema božjem. Samo je anđeo mogao spasti od smrti jednog od nas dvojice i anđeo je sišao s neba, ako ne da nas sprijatelji, jer je zla kob, na žalost, to onemogućila, bar da nas dovede do uzajamnog poštovanja.

Monte Kristo, vlažnih očiju, zadihanih grudi, poluotvorenih usana pruži Albertu ruku, koju on prihvati i steže sa osećanjem koje je ličilo na poštovanje puno užasa.

— Gospodo, — reče on — gospodin od Monte Krista je primio moja izvinjavanja. Ja sam prenaglio prema njemu. Naglost je rđav savetnik: nisam dobro radio. Moja greška je sada ispravljena. Nadam se da me svet neće smatrati za kukavicu zato što sam učinio ono što mi je moja savest naređivala da učinim. Ali, u svakom slučaju, ako bi se neko prevario u pogledu mene, — dodade mladi čovek uzdignuvši ponosno glavu, kao da izaziva na dvoboj i svoje prijatelje i svoje neprijatelje — postaraću se da ispravim njegovo mišljenje.

— Šta li se to noćas desilo? — upita Bošan Šato-Renoa. — Čini mi se kao da igramo ovde neku žalosnu ulogu.

— Zaista, to što je Albert učinio, vrlo je bedno ili vrlo lepo — odgovori baron.

— Ah, šta velite, — upita Debrej Franca — šta ovo treba da znači? Kako to?! Grof od Monte Krista osramoti gospodina od Morserfa i on ima pravo u očima njegovog sina. Kad bih ja imao deset Janjina u mojoj porodici, smatrao bih za svoju jedinu obavezu da se tučem, makar i deset puta.

A Monte Kristo, pognute glave, opuštenih ruku, skršen pod teretom uspomena iz minulih godina nije mislio ni na Alberta, ni na Bošana, ni na Šato-Renoa, ni na koga od onih koji su se tu nalazili: mislio je na hrabru ženu koja je došla da od njega traži život svoga sina, kojoj je on ponudio svoj i koja ga je spasla strašnim priznanjem jedne porodične tajne, podobne da u mladom čoveku zauvek ubije osećanja sinovljevog poštovanja.

— I to je proviđenje! — promrmlja on. — Ah! Tek sam od danas potpuno ubeđen da sam poslan od boga.

14. MATI I SIN

Grof od Monte Krista pozdravi petoricu mladih ljudi sa osmehom dostojanstvenim ali punim sete i pope se u svoja kola sa Maksimilijanom i Emanuelom.

Albert, Bošan i Šato-Reno ostadoše sami na mestu nesuđenog dvoboja.

Mladi čovek pogleda svoja dva svedoka, mada ne bojažljivo, ali tako kao da ih pita za njihovo mišljenje o onom što se dogodilo.

— Dragi moj prijatelju, — reče Bošan prvi, bilo što je imao više saosećanja, ili manje pritvornosti — dozvolite mi da vam čestitam: vere mi, ovo je sasvim neočekivan rasplet jedne veoma neprijatne stvari.

Albert je ćutao, zadubljen u svoja razmišljanja. Šato-Reno je za to vreme lupkao prutom po čizmama.

— Hoćemo li krenuti? — reče on prekinuvši to neprijatno ćutanje.

— Kad god želite — odgovori Bošan. — Dopustite mi samo da čestitam gospodinu od Morserfa. On je danas dokazao plemenitost tako vitešku… tako retku!

— Oh, da! — reče Šato-Reno.

— Divno je to, — produži Bošan — nad samim sobom sačuvati tako veliku moć.

— Sigurno. Što se mene tiče, ja za to ne bih bio sposoban — primeti Šato-Reno sa rečitom hladnoćom.

— Gospodo, — prekide ga Albert — ja mislim da vi niste shvatili da se između gospodina od Monte Krista i mene desilo nešto veoma ozbiljno…

— Kako da ne, — reče na to Bošan, — ali glupaci neće biti u stanju da shvate vaše herojstvo i vi ćete biti prinuđeni da im ga objašnjavate na energičan način, koji neće biti najpodesniji za vaše telesno zdravlje i trajnost vašeg života. Hoćete li da vam dam jedan prijateljski savet? Otputujte u Napulj, u Hag, ili u Petrograd, u te mirne zemlje u kojima ljudi na pametniji način gledaju na pitanje časti nego što je to slučaj sa našim usijanim pariskim mozgovima. A kad dođete tamo, vežbajte se bez prestanka da gađate iz pištolja i da se borite mačem; potrudite se da stvari što potpunije zaboravite, da biste se posle nekoliko godina mogli vratiti u Francusku, ili da sebi obezbedite poštovanje, vladajući sigurno oružjem u ruci, da biste stekli svoj mir. Zar ne, gospodine od Šato-Renoa, da imam pravo?

— To je potpuno i moje mišljenje, — reče plemić — ništa tako ne izaziva ozbiljne dvoboje koliko dvoboj bez rezultata.

— Hvala, gospodo — odgovori Albert sa hladnim osmehom. — Poslušaću vaš savet, ne zato što ste mi ga dali, nego zato što sam već nameravao da napustim Francusku. Ja vam zahvaljujem na usluzi koju ste mi učinili što ste bili moji svedoci. Ona će mi ostati duboko urezana u srcu, jer ću se, posle reči koje sam od vas čuo, sećati samo nje.

Šato-Reno i Bošan se pogledaše. Obojica su imali isti utisak: ton kojim im je Morserf zahvalio bio je takav da bi njihov položaj postao veoma mučan ako bi se razgovor nastavio.

— Zbogom, Alberte, — reče Bošan iznenada, pruživši neusiljeno ruku mladom čoveku, koji je i dalje izgledao kao obamro.

I stvarno, Albert ne odgovori ništa na ruku koja mu je bila ponuđena.

— Zbogom — reče i Šato-Reno, držeći u levoj ruci svoj mali štap, dok je desnom rukom pozdravljao.

Albertove usne jedva promrmljaše zbogom. Njegov je pogled govorio više: on je sadržavao celu poemu uzdržanog besa, ponosnog prezira i plemenite mržnje.

Pošto su se njegovi svedoci popeli u kočije, on osta neko vreme u svom sumornom nepomičnom stavu, a onda naglo odveza konja, koga je sluga vezao uzdom za jedno malo drvo, skoči lako u sedlo i u galopu okrenu putem za Pariz. Posle četvrt časa ušao je u kuću u ulici Helder.

Kada je silazio s konja, učinilo mu se da je iza zavese na prozoru grofove spavaće sobe ugledao bledo lice svoga oca. Albert okrenu glavu uzdahnuvši i uđe u svoj mali paviljon.

On baci poslednji put pogled na to bogatstvo koje mu je od detinjstva činilo život tako prijatnim i srećnim. Još jednom pogleda svoje slike sa kojih su mu se lica smešila, dok su pejzaži izgledali kao oživljeni svojim svetlim bojama.

A onda izvadi iz okvira portret svoje majke, koji savi, ostavljajući na zidu prazan zlatni okvir.

Zatim sredi svoje lepo tursko oružje, lepe engleske puške, japanski porcelan, svoje gravirane pehare, umetničke bronze Fešera ili Barija, pregleda ormane i stavi ključ u svaki od njih. U jednu fioku svog pisaćeg stola, koju ostavi otvorenu, istrese sav novac iz džepova što ga je imao uza se i dodade mnogobrojne i raznovrsne nakite koji su ispunjavali njegove kupe, kutije i police. Zatim sastavi potpun i tačan spisak svega i taj spisak položi na sto tako da odmah padne u oči, pošto je sa stola sklonio sve knjige i hartije kojima je sto bio zatrpan.

Tek što je počeo da radi taj posao, u sobu je ušao sluga i pored naređenja koje mu je Albert dao da ga ostavi samog.

— Šta hoćete? — upita ga Morserf tonom više tužnim nego srditim.

— Izvinite, gospodine, — reče sobar — istina, gospodin mi je zabranio da mu smetam, ali, pozvao me je gospodin od Morserfa.

— I šta s tim? — upita Albert.

— Nisam hteo da idem gospodinu grofu pre nego što dobijem naređenje od gospodina.

— A zašto?

— Jer gospodin grof sigurno zna da sam ja pratio gospodina na mesto dvoboja.

— Moguće — reče Albert.

— Zvao me je, sigurno da bi me pitao šta se tamo desilo. Šta ću da odgovorim?

— Istinu.

— Znači, reći ću da do dvoboja nije došlo?

— Reći ćete da sam se izvinio gospodinu grofu od Monte Krista. Idite.

Sobar se pokloni i izađe.

Albert tada produži sa popisivanjem stvari u svojim odeljenjima.

Baš kada je završavao taj posao, njegovu pažnju privuče topot konja u dvorištu i kotrljanje točkova od koga su se tresla stakla na prozorima.

On priđe prozoru i ugleda oca kako se penje u kočije.

Čim se zatvorila kapija iza grofa, Albert krenu u odaje svoje majke i, kako nije bilo nikog da ga prijavi, uđe u Mercedesinu spavaću sobu. Na pragu zastade sa srcem koje se ispuni bolom od onog što je video i što je naslućivao.

Kao da je jedna ista duša bila u njihova dva tela; Mercedes je u svojim sobama činila isto što je Albert radio u svome stanu. Sve je bilo u redu: čipke, nakiti, biseri, rublje, novac, sve je bilo složeno u fiokama, od kojih je grofica brižljivo sakupljala ključeve.

Albert je video te pripreme, shvatio ih, uzviknuo: "Majko!" i obisnuo se Mercedesi o vrat.

Slikar koji bi uspeo da predstavi izraz njihovih lica, napravio bi sigurno veliku sliku.

Te pripreme za ostvarenje jedne hrabre odluke nisu bile nimalo teške Albertu kada su se ticale samo njega, ali su ga plašile kada je bila u pitanju njegova majka.

— Šta to radite? — upita on.

— A šta si ti radio? — odgovori ona.

— O, majko, — povika Albert, uzbuđen toliko da je jedva mogao govoriti — sa vama nije isto što i sa mnom. Ne, ne može biti da ste se rešili na ono na šta sam se ja odlučio, jer sam ja došao da kažem zbogom vašoj kući i… i vama.

— I ja, Alberte, takođe odlazim — odgovori Mercedes. — Verovala sam, priznajem, da će moj sin poći sa mnom. Da li sam se prevarila?

— Majko, — reče Albert odlučno — ja ne mogu dopustiti da delite sa mnom sudbinu koju sam sebi namenio. Odsada ja moram da živim bez imena i bez imanja. U početku ću morati, navikavajući se na teški život, da od prijatelja pozajmljujem hleb koji ću jesti od danas pa dok ne budem počeo da ga zarađujem. Dobra moja majko, zamoliću Franca da mi pozajmi nešto malo novca, koliko sam sračunao da će mi biti potrebno.

— Ti, jadno moje dete, — povika Mercedes, — zar ti da mi trpiš bedu i glad! Oh, ne govori mi to, jer ćeš me pokolebati u onom na što sam se rešila.

— Ali ja ne, majko, — odgovori Albert. — Ja sam mlad, ja sam snažan, verujem i da sam hrabar. A od juče sam naučio šta može postići volja. Majko, ima ljudi koji su mnogo patili i koji ne samo nisu umrli nego su još izgradili novu sudbu na ruševinama sreće koju im je nebo obećavalo, na olupinama nada koje im je bog dao! Ja sam to naučio, majko, video sam te ljude i znam da su se, iz duboke provalije u koju ih je gurnuo njihov neprijatelj, ponovo uzdigli sa toliko snage i slave da su nadmašili svog nekadašnjeg neprijatelja i najzad njega gurnuli u provaliju. Ne, majko, ne; ja sam od danas raskinuo sa prošlošću i ne primam od nje ništa, čak ni svoje ime, jer vaš sin ne može, vi ćete me razumeti, zar ne, majko, ne može nositi ime čoveka koji mora da se stidi pred jednim drugim čovekom!

— Alberte, dete moje, — reče Mercedes — da sam imala tvrđe srce, taj bih ti savet i ja dala. Tvoja savest je progovorila dok je moj ugušeni glas ćutao. Poslušaj svoju savest, sine moj. Imao si prijatelja, Alberte, raskini sa njima u ovom času, ali ne očajavaj, tako ti tvoje majke! Život je još lep u tvojim godinama, dragi moj Alberte, ti imaš tek dvadeset i dve godine. A kako je srcu tako čistom kao što je tvoje potrebno ime bez mrlje, uzmi ime moga oca; on se zvao Herera. Ja te poznajem, Alberte. Ma kakav bio tvoj životni put, ti ćeš za kratko vreme to ime proslaviti. A tada se, prijatelju moj, vrati u svet sa sjajem koji će biti još veći zbog tvoje nekadašnje nesreće. A ako i nije suđeno da bude tako, i pored svih mojih predviđanja, ostavi mi ipak tu nadu, jer ja neću više imati druge misli osim te jedine, jer ja više nemam budućnosti i za mene počinje grob na pragu ove kuće.

— Postupiću po vašoj želji, majko — reče mladi čovek. — Da, ja imam istu nadu kao i vi: srdžba božja neće nas progoniti; vas tako čistu, mene tako nevinog. Ali, kad smo se već rešili, radimo brzo. Gospodin od Morserfa je otišao iz kuće pre blizu pola časa. Ovo je, kao što vidite, povoljna prilika da se izbegnu objašnjavanja i rasprave.

— Čekam te, sine moj — reče Mercedes.

Albert odmah otrča do bulevara, sa koga dovede fijaker. Setio se jedne male nameštene kuće u ulici Sen-Per, gde će njegova majka imati skroman ali pristojan stan.

U času kada se fijaker zaustavio pred vratima i kada je Albert iz njega silazio, priđe mu neki čovek i predade mu jedno pismo.

Bio je to nastojnik grofa od Monte Krista.

— Od grofa — reče Bertučo.

Albert uze pismo, otvori ga i pročita.

Pošto je završio sa čitanjem, Albert očima potraži Bertuča. Međutim, Bertučo je iščezao dok je mladi čovek čitao.

Tada se Albert vrati Mercedesi, sa očima punim suza i grudima koje su se nadimale od uzbuđenja, i dade joj pismo ne izgovorivši ni reči.

Mercedes pročita:

Alberte,

Kada vam pokažem da sam prozreo vaše namere, čijem izvršenju u ovom trenutku pristupate, verujem da ću vam time pokazati da shvatam i delikatnost. Vi ste slobodni, napuštate grofovu kuću i povlačite se sa svojom majkom, slobodnom kao i vi. Ali razmislite, Alberte; vi joj dugujete više nego što možete da joj pružite, ma koliko da ste čovek plemenitog srca. Zadržite za sebe borbu, zahtevajte za sebe patnju, ali nju poštedite od one prve bede koja će neminovno pratiti vaše prve napore, jer ona ne zaslužuje ni senku nesreće koja je danas pogađa, a proviđenje ne želi da nevin plaća za krivca.

Ja znam da ćete oboje napustiti kuću u ulici Helder ne ponevši ništa iz nje. Otkuda to znam, ne pokušavajte da otkrijete. Ja znam, i to je dovoljno.

Slušajte, Alberte.

Pre dvadeset i četiri godine vraćao sam se u otadžbinu radostan i ponosan. Imao sam verenicu, Alberte, jednu svetu devojku, koju sam obožavao. Doneo sam svojoj verenici sto pedeset zlatnika koje sam sakupio teškim radom bez odmora. To je bio novac za nju, namenio sam ga njoj i, znajući koliko je more neverno, zakopao sam naše blago u vrtiću kuće u kojoj je stanovao moj otac u Marselju, u ulici Mejlan.

Vaša majka, Alberte, zna tu jadnu dragu kuću.

Poslednji put kad sam dolazio u Pariz, prošao sam kroz Marselj, otišao sam da vidim tu kuću tužnih uspomena i uveče, sa ašovom u ruci, otkopao sam malo zemlje u uglu gde sam nekad zakopao svoje blago. Gvozdena kutija je još uvek bila na istom mestu, niko u nju nije dirnuo. Ona se nalazi u uglu, u senci jedne lepe smokve koju je moj otac zasadio na dan moga rođenja.

Alberte, trebalo je nekad da taj novac olakša život ženi koju sam obožavao i da doprinese njenom miru. Danas, jednim čudom i bolnim slučajem, može poslužiti istom cilju. Oh! Shvatite moju misao: mogao bih toj jadnoj ženi ponuditi milione; međutim, ja joj vraćam samo komad crnog hleba koji je ostao zaboravljen pod mojim bednim krovom od dana kada sam bio rastavljen od one koju sam voleo.

Vi ste čovek plemenit, Alberte, ali ste, možda, zaslepljeni gordošću i zlim osećanjem. Ako me odbijete, ako zatražite od nekog drugog ono što ja imam prava da vam ponudim, smatraću da nije plemenito od vas da ne prihvatite život svoje majke, koji vam je ponudio čovek čijeg je oca vaš otac doveo do smrti u užasima gladi i očajanja.

Albert je čekao, bled i nepomičan, šta će odlučiti njegova majka.

Mercedes podiže oči nebu, oči čiji se izraz ne može opisati.

— Prihvatam, — reče ona — on ima prava da mi da miraz koji ću poneti u manastir.

I ona položi pismo na srce, prihvati ruku svoga sina, pa korakom čvršćim nego što se i sama nadala pođe niz stepenice.

15. SAMOUBISTVO

U međuvremenu se i Monte Kristo vratio u grad sa Emanuelom i Maksimilijanom.

Povratak je bio veseo. Emanuel nije krio svoju radost što je rat zamenjen mirom i glasno je izražavao svoja filantropska gledišta. Morel je, sedeći u uglu kočija, puštao da se veselost njegovog zeta izliva u rečima, dok je u sebi nosio radost isto tako iskrenu, radost koja se samo svetlela u njegovim očima.

Na kapiji Tron susreli su Bertuča: čekao je nepomičan, kao stražar na svome mestu.

Monte Kristo provuče glavu kroz prozorče, izmenja sa njim nekoliko reči tihim glasom i nastojnik iščeze.

— Gospodine grofe, — reče Emanuel kada su stigli blizu trga Roajal — odbacite me, molim vas, do mojih vrata, da se moja žena ne bi brinula ni za vas ni za mene.

— Kad ne bi bilo smešno pokazivati svoj trijumf, — reče Morel — pozvao bih gospodina grofa da svrati kod nas. Ali, bez sumnje, i gospodin grof treba da umiri neko uznemireno srce. Stigli smo, Emanuele, pozdravimo našeg prijatelja i pustimo ga da produži svojim putem.

— Trenutak, — reče Monte Kristo — ne lišavajte me odjednom obojice prijatelja. Vratite se, Emanuele, vašoj ljupkoj ženi i izručite joj moje pozdrave, a vi me, Morele, otpratite do Jelisejskih polja.

— Divno, — reče Maksimilijan — tim pre što imam posla u vašem kraju, grofe.

— Da li ćemo te čekati na doručak? — upita Emanuel.

— Ne — reče mladi čovek.

Vrata se zatvoriše i kola produžiše svojim putem.

— Vidite da sam vam doneo sreću — reče Morel kada je ostao sam sa grofom. — Da li ste na to pomislili?

— Pa naravno, — reče Monte Kristo — zato i želim da ste stalno sa mnom.

— To je čudesno! — produži Morel, odgovarajući na svoju vlastitu misao.

— A šta to? — reče Monte Kristo.

— Pa, ovo što se dogodilo.

— Da, — odgovori grof sa osmehom — vi ste rekli pravu reč, Morele, to je čudesno.

— Jer, ipak, — produži Morel — Albert je hrabar čovek.

— Vrlo hrabar, — reče Monte Kristo — ja sam ga video kako spava dok mu je nož visio nad glavom.

— A ja znam da se tukao dva puta i da se vrlo dobro borio — reče Morel. — Kako ćete to pomiriti sa njegovim jutrošnjim držanjem.

— Sve je to vaš uticaj — primeti Monte Kristo sa osmehom.

— Sva sreća za Alberta što nije vojnik — reče Morel.

— Zašto to?

— Izvinjavanja na mestu borbe! — reče mladi kapetan mašući glavom.

— Ma nemojte, — reče grof blago — nećete valjda i vi podleći predrasudama običnih ljudi, Morele. Zar nećete priznati da Albert ne može biti kukavica, ako je već hrabar čovek i da je morao imati neki razlog da postupi onako kao što je jutros postupio i da je, polazeći od toga, u njegovom ponašanju bilo više junaštva nego što bi bilo da se ponašao drukčije?

— Nema sumnje, nema sumnje, — odgovori Morel — ali ću reći kao Španac: danas je bio manje hrabar nego juče.

— Vi ćete doručkovati sa mnom, zar ne, Morele? — reče grof da bi prekinuo taj razgovor.

— Ne, ostaviću vas u deset časova.

— Sastanak ste, dakle, zakazali na doručku?

Morel se nasmeši i odmahnu glavom.

— Ali, najzad, negde treba da doručkujete.

— Ipak, nisam gladan — reče mladi čovek.

— Oh, — reče grof — ja znam samo za dva osećanja od kojih se tako gubi apetit: bol i ljubav, a kako vas srećom vidim veoma veselog, onda to nije bol. Dakle, a prema onom što ste mi rekli u vezi sa vašim srcem, mogu da verujem…

— Zaista, grofe, — odvrati veselo Morel — ja ne kažem ne.

— I vi mi to ne pričate, Maksimilijane? — uskliknu grof tako živim glasom, da se jasno videlo koliko ga interesuje da sazna tu tajnu.

— Jutros sam vam pokazao da i ja imam srce, zar ne, grofe?

Umesto odgovora Monte Kristo samo pruži ruku mladom čoveku.

— I vidite, — produži on — otkako to srce nije više kraj vas u Vensanskoj šumi, ono je na drugom mestu, kuda idem da ga potražim.

— Idite, — reče lagano grof — idite, dragi prijatelju. Ali, ako biste naišli na neke smetnje, setite se da i ja imam neke moći na ovom svetu i da sam srećan ako mogu da je upotrebim u korist ljudi koje volim, a ja vas volim, Morele.

— Dobro, — reče mladi čovek — setiću se toga kao što se sebična deca sete roditelja kada im zatrebaju. Kada mi budete trebali, a možda će doći i taj čas, obratiću se vama, grofe.

— U redu, držim vas za reč. Onda, zbogom.

— Doviđenja.

Bili su stigli pred kapiju kuće na Jelisejskim poljima. Morel iskoči na kaldrmu.

Bertučo je čekao na stepenicama.

Morel iščeze u ulici Marinji, a Monte Kristo pođe živo prema Bertuču.

— Dakle? — upita ga on.

— Dakle, — odgovori nastojnik — napustiće kuću.

— A njen sin?

— Njegov sobar Florentini misli da će i on učiniti isto.

— Dođite.

Monte Kristo povede Bertuča u svoj kabinet, napisa pismo koje nam je već poznato i predade ga nastojniku.

— Idite — reče mu on — i požurite se. Javite Hajdeji da sam se vratio.

— Tu sam ja — reče mlada devojka, koja je čuvši kola već bila sišla, i čije je lice sijalo od radosti što vidi grofa živa i zdrava.

Bertučo izađe.

Sva uzbuđenja kćeri koja ponovo vidi svoga dragog oca, sav zanos dragane koja opet vidi obožavanog čoveka preživela je Hajdeja u prvim trenucima toga povratka, koji je očekivala sa strašnim nestrpljenjem.

Izvesno je da radost Monte Krista, iako se nije toliko ispoljavala, nije bila zbog toga ništa manja. Za srca koja su dugo patila radost je kao sitna kiša koja pada na zemlju isušenu suncem: i srce i zemlja upijaju tu blagotvornu kišu a da se od nje ništa na površini ne vidi. Od pre nekoliko dana shvatio je Monte Kristo nešto u što već odavno nije smeo da veruje, shvatio je da na svetu postoji još jedna Mercedes i da još može biti srećan.

Njegov pogled, zažaren od sreće, tonuo je žudno u vlažne Hajdejine oči, kad se najednom vrata otvoriše.

— Gospodin od Morserfa! — reče Batisten takvim glasom kao da je već sama ta reč izražavala njegovo izvinjavanje.

Grofovo lice zasija.

— Koji, — upita on — grof ili vikont?

— Grof.

— Bože moj! — povika Hajdeja. — Zar to već nije jednom gotovo?

— Ne znam da li je gotovo, drago moje dete, — reče Monte Kristo, uhvativši mladu devojku za ruke — ali znam da više nemaš čega da se plašiš.

— Oh! Ipak, to je nitkov…

— Taj čovek meni ne može ništa, Hajdejo — reče Monte Kristo. — Kada sam išao da se borim sa njegovim sinom, tada je bilo razloga da se plašiš.

— Šta sam prepatila, gospodaru moj, — reče mlada devojka — ti nećeš nikad znati.

Monte Kristo se osmehnu.

— Kunem ti se grobom svoga oca, — reče Monte Kristo, spustivši ruku na glavu mlade devojke — ako se desi nesreća, neće se desiti meni.

— Verujem ti, gospodaru moj, kao kad bi mi bog govorio — reče mlada devojka, ponudivši grofu svoje čelo.

Grof spusti na to čisto i lepo čelo poljubac, od koga u isti mah zalupaše dva srca, jedno burno a drugo potmulo.

— Oh, bože moj, — promrmlja grof — da li ćeš dozvoliti da zavolim još jednom… Uvedite gospodina grofa od Morserfa u salon — reče on Batistenu, dok je lepu Grkinju vodio na tajne stepenice.

Da kažemo jednu reč o toj poseti koju je Monte Kristo možda očekivao, a koja je, bez sumnje, neočekivana za naše čitaoce.

Dok je Mercedes, kao što smo rekli, vršila u svojim odajama neku vrstu popisa stvari, što je Albert učinio u svome stanu, dok je ređala svoj nakit, zatvarala svoje fioke, i skupljala ključeve, da bi sve te stvari ostavila u najvećem redu, nije ni primetila kako se jedno bledo i zlosrećno lice pojavilo na staklenim vratima kroz koja je osvetljavan hodnik i sa kojih se ne samo moglo videti šta se dešava u sobi nego i čuti šta se govori u njoj. Čovek koji je gledao odatle video je i čuo sve što se dešavalo kod gospođe od Morserfa, a da njega, vrlo verovatno, niko nije ni video ni čuo.

Sa tih je vrata čovek bledog lica prešao u spavaću sobu grofa od Morserfa i, pošto je u nju stigao, podigao je zgrčenom rukom zavesu na prozoru koji je gledao u dvorište. Tu je stajao deset minuta nepomičan, nem, slušajući lupanje svog vlastitog srca. Deset minuta je za njega bilo vrlo dugo.

Tada je Albert, vrativši se iz šume, primetio svoga oca, koji je iza zavese motrio na njegov povratak i koji je u tom času sklonio glavu.

Grof je iskolačio oči: znao je da je uvreda koju je Albert naneo Monte Kristu bila teška i da se takva uvreda u svima zemljama na svetu završava dvobojem na život ili smrt. A kako se Albert vratio živ i zdrav, grof je, dakle, bio osvećen.

Neopisiva radost blesnula je na njegovom žalosnom licu, kao što sine poslednji sunčev zrak pre nego što sunce utone u oblake, koji manje liče na njegovu postelju nego na njegov grob.

Ali je, kao što smo rekli, uzalud čekao da se mladi čovek popne u njegovu sobu da bi ga obavestio o svojoj pobedi. Moglo se razumeti zašto sin nije pre borbe hteo da vidi oca, čiju je čast išao da osveti, ali se nije moglo razumeti zašto nije dolazio, pošto je očeva čast bila osvećena, da se baci u njegov zagrljaj?

Tada je grof poslao po Albertovog slugu. Poznato nam je da je Albert ovlastio slugu da od grofa ništa ne sakrije.

Deset minuta posle toga video se na spoljnim stepenicama general Morserf u crnom redengotu sa visokim okovratnikom, u crnim pantalonama i sa crnim rukavicama. Unapred je dao, kako je izgledalo, potrebna naređenja, jer su njegova kola sa upregnutim konjima izašla iz staje u času kada je stupio nogom na poslednju stepenicu izlazeći iz trema.

Njegov sobar ubaci tada u kola vojnički ogrtač, u koji su bila umotana dva mača, a zatim, pošto je zatvorio vrata od kola, sede pored kočijaša.

Kočijaš se nagnu da bi čuo naređenje.

— Na Jelisejska polja, — reče general — kod gospodina od Monte Krista. Brzo.

Konji pojuriše pod udarcem biča, koji se obmota oko njih. Posle pet minuta zaustaviše se pred grofovom kućom.

Gospodin od Morserfa otvori sam vrata od kola koja su još bila u pokretu i kao mladić iskoči u sporednu aleju, zazvoni i uđe sa svojim slugom na vrata širom otvorena.

Trenutak docnije Batisten je grofu od Monte Krista prijavio grofa od Morserfa i Monte Kristo je, prateći Hajdeju, izdao naređenje da se grof od Morserfa odvede u salon.

General je već po treći put prelazio salonom kad okrenuvši se, primeti Monte Krista kako stoji na pragu.

— Ah, to je gospodin od Morserfa — reče mirno Monte Kristo — mislio sam da nisam dobro čuo.

— Da, to sam ja, — reče grof, dok su mu se usne grčevito stezale, smetajući mu da jasno izgovori reči.

— Ostaje mi, dakle — reče Monte Kristo — još samo da saznam razlog zbog koga imam zadovoljstvo da gospodina grofa od Morserfa vidim tako rano.

— Vi ste jutros imali susret sa mojim sinom, gospodine? — reče general.

— Vi znate? — upita grof.

— I znam takođe da je moj sin imao isuviše razloga da tu borbu sa vama želi i da pri tom učini sve što može da vas ubije.

— Zaista, gospodine, imao je isuviše razloga za to! Ali, vidite, i pored tih razloga nije me ubio, čak se nije ni borio.

— Međutim, u vama je video uzrok sramote svoga oca, uzrok strašne propasti koja u ovom trenutku pogađa moju kuću.

— To je istina, gospodine, — reče Monte Kristo sa svojim strašnim mirom — uzrok sporedan a ne glavni.

— Vi ste mu, se, bez sumnje, izvinili, ili ste mu dali neko objašnjenje?

— Nisam mu dao nikakvo objašnjenje, a izvinio se on.

— Čemu, onda, pripisujete takvo ponašanje?

— Njegovom ubeđenju, verovatno, da u svemu tome postoji čovek koji je krivlji od mene.

— A ko je taj čovek?

— Njegov otac.

— Neka je i tako, — reče grof prebledevši — ali vi znate da krivac ne voli da mu se govori o njegovoj krivici.

— Znam… i očekivao sam ono što se u ovom času dešava.

— Očekivali ste da će moj sin biti kukavica! — povika grof.

— Gospodin Albert od Morserfa nije kukavica — reče Monte Kristo.

— Čovek koji u ruci drži mač, čovek koji na dohvatu toga mača ima smrtnog neprijatelja, taj je čovek ako se ne bori, kukavica! Što nije ovde da mu ja to kažem!

— Gospodine, — odgovori hladno Monte Kristo — ne pretpostavljam da ste me potražili zato da biste mi pričali vaše sitne porodične stvari. Idite i recite to gospodinu Albertu, možda će on znati šta da vam odgovori.

— Oh, ne, ne, — odgovori general sa osmehom koji iščeze tek što se pojavio — ne, vi imate pravo, nisam došao zbog toga! Došao sam da vam kažem da i ja u vama vidim svoga neprijatelja! Došao sam da vam kažem da vas instinktivno mrzim, da mi se čini kao da sam vas oduvek poznavao i oduvek mrzeo! I, najzad, pošto se mladi ljudi ovoga veka više ne bore, na nama je da se borimo… Mislite li i vi tako, gospodine?

— Potpuno. Kad sam vam rekao da sam predvideo ono što se desilo, mislio sam na posetu kojom ste me počastili.

— Utoliko bolje… kod vas je, znači, sve spremno?

— Uvek, gospodine.

— Vi znate da ćemo se boriti do smrti jednog od nas dvojice? — reče general kroz zube stegnute od besa.

— Do smrti jednog od nas dvojice — ponovi grof od Monte Krista, klimnuvši lako glavom.

— Onda, krenimo, svedoci nam nisu potrebni.

— Zaista, — reče Monte Kristo — to je nepotrebno, mi se već i tako dobro poznajemo!

— Naprotiv, — reče grof — stvar je u tome što se ne poznajemo.

— Koješta! — reče Monte Kristo sa istom strašnom ravnodušnošću. — Da vidimo. Zar vi niste vojnik Fernando koji je dezertirao uoči bitke kod Vaterloa? Zar niste vi poručnik Fernando, koji je francuskoj vojsci u Španiji služio kao putovođa i špijun? Zar niste vi pukovnik Fernando, koji je izdao, prodao, ubio svoga dobrotvora Aliju? Zar svi ti Fernandi zajedno ne sačinjavaju general-lajtnanta grofa od Morserfa, pera Francuske?

— Oh! — uzviknu general, pogođen tim rečima kao usijanim gvožđem. — Oh, bedniče, prebacuješ mi moju sramotu u času u kome ćeš me, možda ubiti. Ne, ja nisam rekao da sam ja tebi nepoznat. Ja znam, doduše, da si ti pronikao u tamu prošlosti i da si u njoj, pri svetlosti neke luče, ne znam kakve, čitao svaku stranicu moga života. Ali, možda ja još uvek imam više časti u mojoj ljagi nego ti ispod tvoje sjajne spoljašnosti. Ne, ne, ti poznaješ mene, ja to znam, ali ja ne poznajem tebe, pustolove od zlata i dragog kamenja. U Parizu si se nazvao grofom od M^nte Krista, u Italiji Sindbadom Moreplovcem, na Malti, ne znam, zaboravio sam! Ali, ja te pitam, za tvoje pravo ime, tvoje pravo ime hoću da znam, pored tvojih stotinu imena, da ga izgovorim na bojnom polju u času kada ti zarijem mač u srce.

Grof od Monte Krista strašno preblede. Oči mu se zapališe proždirućim plamenom. Jednim skokom našao se u susednom kabinetu, za sekundu je strgnuo kravatu, redengot i prsluk, navukao mali mornarski kaput i na glavu stavio mornarsku kapu, ispod koje se razviše crne duge kose.

Tada se vrati strašan, neumoljiv, sa rukama prekrštenim na grudima, i pojavi pred generalom, koji nije mogao da shvati zašto je nestao, koji ga je čekao i koji poče da se izmiče, osećajući kako mu zubi cvokoću i kako noge pod njim klecaju. Zaustavio se tek kada je stigao do stola o koji se mogao odupreti svojom zgrčenom rukom.

— Fernando, — povika mu Monte Kristo — od mojih stotinu imena dovoljno je da ti kažem samo jedno koje će te kao grom udariti. A to ime već pogađaš, zar ne, ili ga se bolje reći sećaš, jer i pored svih mojih patnji, svih mučenja koja sam preživeo, ti vidiš danas moje lice podmlađeno srećom koju osećam od osvete, lice koje si često morao videti u tvojim snovima, otkad si se venčao… sa Mercedes, mojom verenicom.

General je, zavaljene glave, ispruženih ruku, pogleda ukočenog, nemo proždirao očima taj strašni prizor. A zatim je, prislanjajući se uza zid, stigao lagano do vrata kroz koja je natraške izašao, dok mu se iz grudi otrgao samo jedan krik, žalostan, tužan, bolan:

— Edmond Dantes!

A onda se, u uzdasima koji nisu imali ničeg ljudskog, odvuče do peristila, pređe preko dvorišta kao pijan čovek i pade u ruke svoga sobara, mrmljajući glasom koji se jedva čuo:

— Kući! Kući!

Svež vazduh i stid od njegovih ljudi učiniše da pribere svoje misli. Ali put je bio kratak, i što se više približavao kući, sve je više osećao kako ga bol ponovo steže.

Na nekoliko koraka od kuće grof zaustavi kola i siđe. Kapija je bila širom otvorena; jedan fijaker je stajao nasred dvorišta kao da je i sam bio u čudu što je pozvan u takav raskošan stan. Grof pogleda fijaker sa užasom, ne usuđujući se da ikog nešto upita i pojuri u svoje odaje.

Dve osobe su u tom času silazile niz stepenice i jedva je imao vremena da se skloni u jedan kabinet da bi izbegao susret s njima.

To je Mercedes, sa svojim sinom, naslanjajući se na njegovu ruku, napuštala kuću.

Prošli su na dva milimetra od nesrećnika koga je, sakrivenog iza jedne zavese od damasta, tako reći dodirnula Mercedesina svilena haljina i, koji je na svom licu skoro osetio topli dah svoga sina, kada je Albert rekao majci:

— Hrabro, majko! Hajdemo, hajdemo, mi ovde više nismo u svojoj kući.

Reči su se ugasile, koraci su se udaljili.

General se uspravi, držeći se svojim zgrčenim rukama za zavesu od damasta. Gušio je u sebi najstrašniji jecaj koji je ikad izašao iz grudi jednog oca, koga je u isti mah napuštala žena i sin…

Uskoro začu kako su se zalupila gvozdena vrata fijakera, zatim kočijašev glas, a onda se od kotrljanja teških kola zatresoše prozorska stakla. Morserf pojuri u svoju spavaću sobu da bi još jednom video ono što je najviše voleo na svetu, ali fijaker ode a da se na njegovom prozoru ne pojavi Mercedesina ili Albertova glava, koja bi usamljenoj kući, napuštenom ocu i mužu uputila poslednji pogled rastanka i žaljenja, a s njim i oproštaj.

I dok se još čulo kotrljanje fijakerskih točkova duž popločane ulice, razleže se prasak jednog hica i tamni dim se pojavi na prozorskom oknu spavaće sobe, slomljenom od eksplozije.

16. VALENTINA

Nije teško pogoditi kakvog je posla imao Morel i sa kime je imao sastanak.

Kada se pozdravio sa Monte Kristom, Morel se lagano uputio ka Vilforovoj kući.

Kažemo lagano: jer je Morelu ostajalo više od pola časa da bi prešao pet stotina koraka. Ali on se ipak, i pored toga što je imao i previše vremena, žurio da ostavi Monte Krista, želeći da ostane sam sa svojim mislima.

Imao je svoje vreme. To je bilo vreme u koje je Valentina prisustvovala Noartijeovom doručku, te je bila sigurna da je niko neće uznemiriti u toj njenoj dužnosti. Noartije i Valentina su mu dozvoljavali dve posete nedeljno i on je išao da iskoristi svoje pravo.

Kada je stigao, Valentina ga je već čekala. Veoma uznemirena, skoro izgubljena, ona mu steže ruku i uvede ga kod dede.

Tu je uznemirenost izazvala buka koju je u društvu podigao Morserfov slučaj. Već se znalo, svet uvek zna sve, za događaj u Operi. Kod Vilfora niko nije ni sumnjao da će dvoboj biti posledica toga događaja. Valentina je svojim instinktom žene pogodila da će Morel biti svedok Monte Krista i plašila se, poznavajući dobro hrabrost mladog čoveka i njegovo duboko prijateljstvo prema grofu, da Maksimilijan neće imati snage da se ograniči na pasivnu ulogu koja mu je bila dodeljena.

Može se razumeti, dakle, sa kakvim se interesovanjem raspitivala za sve pojedinosti i Morel je u očima svoje drage mogao pročitati neizrecivu radost kada je saznala da je ta strašna stvar imala ishod srećan koliko i neočekivan.

— A sada, — reče Valentina, ponudivši rukom Morelu da sedne pored starca, pošto i sama sede na klupicu na kojoj su počivale starčeve noge, — razgovarajmo malo i o našim stvarima. Vi znate, Maksimilijane, da je dragi deda u jednom trenutku pomišljao da napusti kuću i da uzme stan van kuće gospodina od Vilfora?

— Da, naravno, — reče Maksimilijan — sećam se te namere i ja sam joj se radovao.

— Lepo, — reče Valentina — radujte joj se opet, Maksimilijane, jer dragi deda ponovo pomišlja na to.

— Bravo! — reče Maksimilijan.

— A znate li, —reče Valentina — kakav razlog navodi deda da bi napustio kuću.

Noartije je gledao svoju unuku da bi joj okom naredio da ćuti, ali Valentina nije više gledala Noartijea; njene oči, njen pogled, njen osmeh, sve je bilo upućeno Morelu.

— O, ma kakav da je razlog koji navodi gospodin Noartije, — povika Morel — ja izjavljujem da je dobar.

— Izvrstan — reče Valentina. — On tvrdi da za mene vazduh u ulici Sen-Onore nikako nije dobar.

— Slušajte; Valentina, — reče Morel — gospodin Noartije bi zaista mogao imati pravo. Od pre petnaest dana primećujem da se stanje vašeg zdravlja pogoršava.

— Da, malo, istina je, — odgovori Valentina. — Moj dobri deda je uzeo na sebe da bude moj lekar, i kako deda zna sve, ja u njega imam najveće poverenje.

— Ipak, znači da ste zaista bolesni, Valentina? — upita živo Morel.

— Oh, bože moj! To se ne može nazvati bolešću: osećam neku opštu slabost, i to je sve. Izgubila sam apetit i čini mi se kao da mi stomak vodi borbu da bi se na nešto navikao.

Noartije nije propuštao nijednu Valentininu reč.

— A kako se lečite od te nepoznate bolesti?

— Oh, sasvim prosto, — reče Valentina — svako jutro progutam po jednu kašiku od leka koji se donosi mome dedi. Ja velim kašiku, ali sam ustvari počela sa jednom, a sada ih uzimam već četiri. Moj deda tvrdi da je to lek za sve.

Valentina se smešila, ali je u njenom osmehu bilo nečeg tužnog i bolnog.

Pijan od ljubavi, Maksimilijan je posmatrao bez reči: bila je zaista lepa, ali je njeno bledilo dobilo neki tamniji ton, oči su joj se svetlile sa više žara nego obično, dok su joj ruke, bele kao sedef, izgledale kao ruke od voska, koje su vremenom zadobile neku žutu nijansu.

Mladi čovek prenese pogled sa Valentine na Noartijea. Starac je sa čudnim i dubokim razumevanjem posmatrao mladu devojku, predatu svojoj ljubavi, ali je i on, kao i Morel, zapažao tragove neke potmule patnje, koja se tako malo primećivala da je izmakla oku svih, izuzev oku dede i voljenog čoveka.

— Ali, — reče Morel — mislim da je taj lek, od koga uzimate već po četiri kašike, prepisan za gospodina Noartijea,

— Znam da je strašno gorak, — reče Valentina — tako gorak da mi sve što posle popijem izgleda podjednako gorko.

Noartije pogleda svoju unuku očima koje su pitale.

— Da, dragi deda, — reče Valentina — tako je. Maločas, pre nego što sam došla kod vas, popila sam čašu slatke vode i, vidite, pola sam ostavila u čaši, toliko mi se učinila gorkom.

Noartije prebledi i dade znak da hoće da govori. Valentina se diže da bi potražila rečnik. Noartije je posmatrao sa očevidnim strahom. I stvarno, u glavu mlade devojke pojuri krv i obrazi joj se zarumeniše.

— Gle, — povika ona, ne gubeći ništa od svoje veselosti — čudnovato, kako mi se oči zaseniše! Da mi nije sunce udarilo u oči?

I ona se nasloni na kvaku od prozora.

— Nema sunca — reče Morel, uznemiren više izrazom Noartijeovog lica nego Valentininom slabošću.

I on pritrča Valentini.

Mlada devojka se osmehnu.

— Umiri se, dragi deda, — reče ona Noartijeu — umirite se, Maksimilijane, nije to ništa, već je prošlo. Ali, slušajte, čini mi se da čujem kola u dvorištu.

Ona otvori vrata Noartijeove sobe, otrča na prozor u hodniku i vrati se žurno.

— Da, — reče ona — gospođa Danglar i njena kći dolaze nam u posetu. Zbogom, moram da bežim, jer će doći ovamo po mene. Odnosno, doviđenja, ostanite kod dede, gospodine Maksimilijane, ja vam obećavam da ih neću zadržavati.

Morel je pratio očima, video je kad je zatvorila vrata i čuo je kako se penje uz male stepenice, koje su vodile u sobu gospođe od Vilfora i u njenu sobu.

Čim je izašla, Noartije dade znak Morelu da uzme rečnik. Morel posluša: on se brzo naučio, uz Valentininu pomoć, da shvati starca.

Međutim, ma koliko se u tome izvežbao, s obzirom da je svaki put trebalo ređati izvestan broj slova iz azbuke i svaku reč naći u rečniku, tek posle deset minuta uspeo je da izrazi starčevu misao sledećim rečima:

"Zatražite čašu i bocu za vodu koje se nalaze u Valentininoj sobi".

Morel zazvoni i u Noartijeovo ime to zatraži od sluge koji je zamenio Baroa.

Sluga se vrati posle nekoliko trenutaka. Boca i čaša su bile potpuno prazne. Noartije dade znak da bi hteo nešto reći.

— Zašto su čaša i boca prazne? — upita on. — Valentina je rekla da je popila svega polovinu čaše.

Dok je Morel preveo to novo pitanje, prošlo je još pet minuta.

— Ne znam, — reče sluga — ali je u sobi gospođice Valentine njena sobarica, možda je ona ispraznila.

— Upitajte — reče Morel, prevodeći ovoga puta Noartijeovu misao iz njegovog pogleda.

Sluga izađe i vrati se skoro odmah.

— Gospođica Valentina je prošla kroz svoju sobu, kada je išla kod gospođe od Vilfora — reče on — i u prolazu je, kako je bila žedna, popila vodu iz čaše, a gospodin Eduard je ispraznio bocu da bi napravio jezerce za svoje pačiće.

Noartije diže oči k nebu kao kockar koji na jednu kartu stavlja svu svoju imovinu.

I od toga trenutka starac prikova svoj pogled za vrata i ne maknu očima ni na jednu stranu.

Valentina je zaista videla gospođu Danglar i njenu kćer. Uveli su ih kod gospođe od Vilfora, koja je kazala da će ih primiti u svojoj sobi. Zbog toga je Valentina prošla kroz svoju sobu. Njena soba se nalazila na istom spratu na kome i soba njene maćehe i razdvajala ih je samo Eduardova soba.

Gospođa Danglar i njena kći ušle su u salon sa nekom vrstom zvanične ukočenosti koja je nagoveštavala da će verovatno nešto saopštiti.

Ljudi koji pripadaju istom društvenom redu osete i najmanju razliku u uzajamnom ophođenju. Na svečani nastup gospođe Danglar gospođa od Vilfora odgovori takođe svečanim dočekom. U tome trenutku uđe Valentina i ponovo poče pozdravljanje.

— Draga prijateljice, — reče baronica, dok su se dve mlade devojke pozdravljale — ja sam došla sa Evgenijom da vas obavestim o skorom venčanju moje kćeri sa knezom Kavalkantijem.

Danglar je ostajao pri tituli kneza. Bankaru se činilo da to zvuči bolje nego grof.

— Onda, dozvolite da vam najiskrenije čestitam — reče gospođa od Vilfora. — Izgleda da je gospodin knez Kavalkanti mladić pun retkih vrlina.

— Čujte, — reče baronica smešeći se — među nama, kao prijateljicama, mogu reći da nam knez još uvek ne izgleda ono što će docnije biti. Ima on u sebi nečeg pomalo čudnog, po čemu mi Francuzi na prvi pogled poznamo italijanskog ili nemačkog plemića. Međutim, kod njega se nazire veoma dobro srce, veoma utančan duh, a što se tiče imovinskih pitanja, gospodin Danglar tvrdi da je njegovo imanje basnoslovno; rekao je baš tako.

— A uz to, gospođo, — reče Evgenija prelistavajući modne albume gospođe od Vilfora — dodajte da vi imate posebnu naklonost prema tome mladom čoveku.

— Ne treba, verovatno, ni da vas pitam, — primeti gospođa od Vilfora — da li vi delite tu naklonost.

— Ja? — odgovori Evgenija sa svojim uobičajenim samopouzdanjem. — Oh, ni najmanje, gospođo. Ja nisam sklona da se vežem za domaće brige ili za ćudi nekog čoveka, ma kakav on bio. Htela bih da budem umetnica i želim, prema tome, da je moje srce slobodno, da je slobodna moja ličnost, moja misao.

Evgenija te reči izgovori glasom tako snažnim i tako odlučnim, da Valentina zbog nje pocrveni. Bojažljiva mlada devojka nije mogla da shvati tu snažnu prirodu, koja nije imala, reklo bi se, nikakve ženske stidljivosti.

— Uostalom, — produži Evgenija — pošto mi je suđeno da budem udata, htela ili ne htela, moram zahvaliti proviđenju što mi je poklonilo prezir gospodina Alberta od Morserfa, jer bih inače danas bila žena čoveka koji je izgubio čast.

—To je zaista tačno— reče baronica sa onom čudnom naivnošću koja se pokatkad susreće kod dama iz visokog društva, a od koje ne može da ih sasvim oduči druženje sa svetom iz građanskih slojeva. — Stvarno, da Morserfovi nisu oklevali, moja bi se kći udala za gospodina Alberta. Generalu je do toga bilo mnogo stalo, čak je dolazio i da zatraži njenu ruku od gospodina Danglara, ali smo to u pravi čas otklonili.

— Ali, — reče Valentina bojažljivo — zar očeva sramota pada na sina? Meni se čini da je gospodin Albert potpuno nevin u svim tim generalovim izdajama.

— Izvinite, draga prijateljice, — reče neumoljiva mlada devojka — gospodin Albert je tražio i zaslužio svoj deo sramote: izgleda da se danas izvinjavao gospodinu od Monte Krista na mestu dvoboja, pošto ga je izazvao u Operi.

— Nije moguće! — reče gospođa od Vilfora.

— Ah, draga prijateljice, — reče gospođa Danglar sa istom naivnošću koju smo već spomenuli, — to je sigurno, čula sam od gospodina Debreja koji je prisustvovao izvinjavanju.

Valentina je takođe znala istinu, ali ne odgovori ništa. Setivši se razgovora koji je malo pre toga vodila, ona se u mislima vrati u Noartijeovu sobu u kojoj je čekao Morel.

Utonuvši u neku vrstu unutarnjih posmatranja, Valentina prestade da sudeluje u razgovoru i posle nekoliko trenutaka više nije bila u stanju da ponovi ono što se od pre nekoliko minuta govorilo u sobi. Iz njene zamišljenosti trže je najednom ruka gospođe Danglar, koja je prihvati za mišicu.

— Izvolite, gospođo — reče Valentina, koja se strese kada su je dodirnuli prsti gospođe Danglar, kao što bi se stresla od električne struje.

— Draga moja Valentina, — reče baronica — vi se, sigurno, rđavo osećate.

— Ja? — reče mlada devojka, prešavši rukom preko vreloga čela.

— Da. Pogledajte se tamo u ogledalu. Pocrveneli ste i pobledeli naizmence tri do četiri puta u toku jednog minuta.

— Zaista, — povika Evgenija — ti si strašno bleda.

— Oh! Ne uznemirujte se, Evgenija, ja se osećam tako već nekoliko dana.

I mada nije bila nimalo lukava, mlada devojka shvati da je to zgodna prilika da izađe. Uostalom, gospođa od Vilfora joj pomože.

— Idite, Valentina, — reče ona — vama zaista nije dobro i dame će vas izviniti. Popijte čašu čiste vode, to će vam pomoći.

Valentina poljubi Evgeniju, pozdravi gospođu Danglar, koja je već bila ustala da se povuče, i izađe.

— Ovo jadno dete mnogo me zabrinjava — reče gospođa od Vilfora kada je Valentina izašla — i ne bih se čudila ako bi joj se nešto ozbiljno dogodilo.

Valentina je, međutim, u nekoj vrsti zanosa, koga ni sama nije bila svesna, prošla kroz Eduardovu sobu, i ne odgovorivši na neku pakost toga deteta, a zatim je kroz svoju sobu stigla na male stepenice. Sišla je skoro niz sve stepenice, izuzev tri poslednja basamaka, već je čula Morelov glas, kad joj najednom neki oblak pređe ispred očiju, noga joj se ukoči i promaši stepenik, ruke nemadoše snage da se uhvate za ogradu i ona se skotrlja niz tri poslednja stepenika.

Morel skoči, otvori vrata i nađe Valentinu ispruženu na odmorištu.

Brz kao munja, on je diže na ruke i smesti u fotelju. Valentina otvori oči.

— Oh, kako sam nespretna! — reče ona sa nekom grozničavom govorljivošću. — Ne znam više ni da hodam! Zaboravila sam na tri stepenika pre odmorišta!

— Da se niste ozledili, Valentina? — povika Morel. — Oh, bože moj, bože moj!

Valentina se osvrnu oko sebe i u Noartijeovim očima ugleda duboki užas.

— Umiri se, dragi deda, — reče ona pokušavajući da se osmehne — nije to ništa, nije ništa… U glavi mi se zavrtelo i to je sve.

— Još jedna nesvestica! — reče Morel sklopivši ruke. — Oh! Obratite pažnju, Valentina, preklinjem vas.

— Ma, nije ništa, — reče Valentina — nije ništa, kad vam kažem da je sve prošlo i da mi više nije ništa. A sada, da vam kažem jednu novost: za osam dana Evgenija se udaje, a za tri dana biće velika svečanost, veridba. Svi smo pozvani, moj otac, gospođa od Vilfora i ja… ako sam dobro razumela.

— A kad će doći red na nas da se brinemo oko takvih stvari? Oh, Valentina, s obzirom da vi kod svog dobrog dede možete postići sve, nastojte da vam odgovori: uskoro!

— Dakle, — upita Valentina — vi očekujete od mene da ubrzam stvar i da podsetim dragog dedu na njegovo obećanje?

— Da — povika Morel. — Bože moj, bože moj! Učinite to što pre. Sve dok ne budete moja, Valentina, plašiću se da bih vas mogao izgubiti.

— Oh, — uzviknu Valentina uz grčeviti pokret — oh, zaista, Maksimilijane, vi ste isuviše plašljivi, suviše za oficira, za vojnika, koji nije nikad, kako vele, osetio strah. Ha! Ha! Ha!

I ona prasnu u smeh piskav i bolan, njene ruke se ukočiše i izokrenuše, glava se zavali u fotelji i ona ostade nepomična.

Krik užasa, koji je bog okovao na Noartijeovim usnama, izbijao je iz njegovog pogleda.

Morel je razumeo: trebalo je zvati u pomoć.

Mladi čovek se obesi o zvonce. Sobarica, koja se nalazila u Valentininoj sobi, i sluga koji je zamenio Baroa, dotrčaše u isti mah.

Valentina je bila tako bleda, tako hladna, tako beživotna, da oni i ne slušajući šta im se govori, obuzeti strahom koji je bez prestanka vladao u toj prokletoj kući, pojuriše kroz hodnike vičući u pomoć.

Gospođa Danglar i Evgenija su u tom trenutku izlazile, tako da su čule razlog te graje.

— Jesam li vam rekla! — uzviknu gospođa od Vilfora. — Jadna mala!

17. PRIZNANJE

U istom trenutku začu se glas gospodina od Vilfora, koji je vikao iz svog kabineta:

— Šta se dogodilo?

Morel upita pogledom Noartijea, koji je ponovo zadobio svu svoju hladnokrvnost i koji mu okom pokaza kabinet u koji se već jednom, u skoro istoj takvoj prilici, bio sklonio.

Jedva je imao vremena da dohvati svoj šešir i da se, sav zadihan, skloni u kabinet. U hodniku su se već čuli koraci državnog tužioca.

Vilfor upade u sobu, pritrča Valentini i uze je za ruke.

— Lekara! Lekara!… Gospodina od Avrinjija! — povika Vilfor. — Ili, ne, bolje da odem sam.

I on istrča iz sobe.

Na druga vrata istrča Morel.

Jedna strašna misao pogodila ga je u srce: razgovor između Vilfora i doktora, koji je čuo one noći kada je umrla gospođa od Sen-Merana, dođe mu u sećanje. Bili su to isti simptomi kao i oni koji su prethodili smrti Baroa, samo u malo manje strašnom obliku.

Istovremeno mu se činilo kao da u ušima čuje glas Monte Krista, koji mu je rekao pre manje od dva časa:

"Ako vam ma šta bude trebalo, Morele, dođite kod mene ja mogu mnogo."

I on pojuri brže nego misao iz ulice Sen-Onore u ulicu Matinjon, a iz ulice Matinjon na Jelisejska polja. Za to vreme je gospodin od Vilfora stigao u fijakeru pred vrata gospodina od Avrinjija. Zazvonio je tako snažno da je vratar, sav uplašen, dotrčao da otvori. Vilfor je pojurio uz stepenice, nemajući snage da izgovori ni jednu jedinu reč. Vratar ga je poznavao i pustio ga je da prođe, viknuvši za njim:

— U svome je kabinetu, gospodine državni tužioče, u svome kabinetu!

Vilfor je već takoreći provalio vrata od kabineta.

— Ah, — reče doktor — to ste vi!

— Da, — reče Vilfor zatvarajući vrata iza sebe — da, doktore, došao je sad red na mene da upitam vas da li smo sami. Doktore, moja kuća je prokleta kuća!

— Kako, — reče doktor na izgled hladno, ali sa dubokim unutrašnjim uzbuđenjem — da opet nije neko bolestan?

— Da, doktore! — povika Vilfor uhvativši grčevito rukom punu šaku kose. — Da!

Avrinjijev je pogled govorio:

— Ja sam vam to predskazao.

A zatim njegove usne izgovoriše polagano:

— Ko će, dakle, umreti kod vas i koja će nas nova žrtva optužiti za slabost pred Gospodom?

Bolni jecaj izbi iz Vilforovog srca. On priđe lekaru, uhvativši ga za ruku, i reče:

— Valentina! Sada je red na Valentinu.

— Vaša kći! — povika Avrinji iznenađen i bolno dirnut.

— Sada vidite da ste se varali — promrmlja državni tužilac. — Dođite da je vidite i nad njenom bolesničkom posteljom zatražite oproštaj što ste je sumnjičili.

— Svaki put kad ste me izvestili — reče gospodin od Avrinjija — bilo je prekasno. Ali, bez obzira na to, idem. Samo požurimo, gospodine; sa neprijateljima koji vam nanose ove udarce ne sme se gubiti vreme.

— Oh, doktore, ovoga me puta više nećete koriti za slabost. Ovoga puta ću naći ubicu i on će osetiti moj udarac.

— Pokušajmo da spasemo žrtvu, a posle ćemo misliti kako ćemo je osvetiti — reče Avrinji. — Pođimo.

I kola kojima se Vilfor dovezao vratiše ih punim kasom u isto vreme kada je Morel, sa svoje strane, zakucao na vrata Monte Krista.

Grof se nalazio u svome kabinetu čitajući, veoma zabrinut, pisamce koje mu je poslao Bertučo.

Kada su mu prijavili Morela, koji se s njim rastao pre manje od dva časa, grof podiže glavu.

Bilo je očevidno da je mladi čovek u toku ta dva časa preživeo, kao i grof, mnogo šta, jer je otišao sa osmehom na usnama a vraćao se sa licem koje je izražavalo duboko uzbuđenje.

Grof skoči u susret Morelu.

— Šta se desilo, Maksimilijane? — upita ga on. — Vi ste bledi a sa vašeg čela teče znoj.

Morel ne sede, nego pade u jednu fotelju.

— Da, — reče on — išao sam suviše brzo; moram da govorim s vama.

— Jesu li svi zdravo u vašoj porodici? — upita grof tonom nežne naklonosti, u čijoj se iskrenosti niko ne bi mogao prevariti.

— Hvala, grofe, hvala, — reče mladi čovek ne znajući, očevidno, kako bi otpočeo razgovor. — Da, u mojoj porodici svi su zdravi.

— Dobro je. Ali, vi imate nešto da mi kažete? — produži grof sve uznemireniji.

— Da, — reče Morel — tačno je. Ovoga časa sam izašao iz kuće u koju je smrt malopre ušla, da bih dotrčao k vama.

— Da ne dolazite od gospodina od Morserfa? — upita Monte Kristo.

— Ne, — reče Morel. — A zar je neko umro kod gospodina od Morserfa?

— General je malopre samome sebi sručio kuršum u glavu — odgovori Monte Kristo.

— Oh, užasna nesreća! — povika Maksimilijan.

— Za groficu i za Alberta ne — reče Monte Kristo. — Bolje je imati oca i muža mrtvog, nego oca i muža bez časti. Krv će oprati sramotu.

— Jadna grofica, — reče Maksimilijan — ja najviše žalim tu plemenitu ženu.

— Žalite i Alberta, Maksimilijane, jer je on, verujte u to, sin dostojan grofice, ali, vratimo se na vas. Rekli ste da ste dotrčali do mene: da li ću imati sreću da vam zatreba moja pomoć?

— Da, potrebni ste mi, ili bolje reći, verovao sam, kao bezumnik, da mi vi možete pomoći u jednoj stvari u kojoj bi mi samo bog mogao pomoći.

— Recite, ipak — reče Monte Kristo.

— Oh, — produži Morel — zaista, ne znam da li bih smeo takvu tajnu otkriti ljudskim ušima, ali me, grofe, sudbina nagoni i nesreća prisiljava.

Morel zastade, oklevajući.

— Verujete li da vas volim? — reče Monte Kristo uzevši nežno u svoje ruke ruku mladog čoveka.

— Vidite, vi me ohrabrujete, a uz to, nešto mi govori ovde — Morel spusti ruku na grudi — da nikakve tajne ne bih smeo imati pred vama.

— Imate pravo, Morele, to bog govori vašem srcu, a vaše srce govori vama. Kažite mi to što vama vaše srce govori.

— Grofe, da li ćete mi dozvoliti da pošaljem Batistena da u vaše ime ode i obavesti se o zdravlju nekog koga vi poznajete.

— Ja vam stojim na raspoloženju i moje sluge utoliko pre.

— Oh, neću biti ni živ ni mrtav dok ne budem siguran da joj je bolje.

— Hoćete li da pozovem Batistena?

— Ne, reći ću mu sam.

Morel izađe, pozva Batistena i tiho mu reče nekoliko reči. Sobar ode trkom.

— E, dobro, je li gotovo? — upita Monte Kristo kada je Morel ponovo ušao.

— Da, i biću malo mirniji.

— Vi znate da ja čekam — reče Monte Kristo smešeći se.

— Da. Dakle, slušajte. Jedne sam se večeri našao u jednom vrtu. Bio sam sakriven iza žbunja, niko nije mogao ni pomisliti da se tu nalazim. Dve osobe su prošle pored mene. Dozvolite mi da zasada prećutim njihova imena. Razgovarale su tiho, ali je za mene bilo toliko važno da čujem njihove reči, da mi nije promakla nijedna reč od onog što su govorile.

— Izgleda da je stvar vrlo žalosna, Morele, sudeći po vašem bledilu i vašem uzbuđenju.

— Oh, da, vrlo žalosna, dragi prijatelju! Neko je bio upravo umro kod čoveka u čijem sam se vrtu nalazio. Jedan od dvojice ljudi, čiji sam razgovor slušao, bio je vlasnik vrta, a drugi je bio lekar. Prvi je poveravao drugome ono što ga je plašilo i što ga je tištalo, jer je to bilo drugi put u toku jednog meseca da brza i nepredviđena smrt pogodi tu kuću, za koju bi se reklo kao da je srdžba božja predala anđelu smrti.

— Ah, ah! — ote se Monte Kristu, koji je, ne skidajući oči sa mladog čoveka, jednim neprimetnim pokretom okrenuo svoju fotelju tako da je došao u senku, dok je na Maksimilijanovo lice padalo svetlo.

— Da, — produži Maksimilijan — smrt je u toku jednog meseca dva puta ušla u tu kuću.

— I šta je odgovorio doktor? — upita Monte Kristo.

— Odgovorio je… odgovorio je da to nije bila prirodna smrt i da se morala pripisati…

— Čemu?

— Otrovu.

— Je li istina! — reče Monte Kristo sa onim lakim kašljem koji mu je u trenucima velikog uzbuđenja služio da prikrije svoje rumenilo, ili bledilo, ili čak pažnju sa kojom je slušao. — Je li istina, Maksimilijane, da ste baš tako čuli?

— Da, dragi grofe, čuo sam, i doktor je dodao da će smatrati za svoju dužnost da obavesti sud ako se takav slučaj još jednom desi.

Monte Kristo je slušao, ili samo izgledao da sluša, sa najvećim mirom.

— I, vidite, — produžio je Maksimilijan — smrt je pogodila kuću i po treći put, a ni domaćin ni doktor nisu ništa rekli. Smrt će možda naneti svoj udarac i po četvrti put. Grofe, šta mislite vi, na šta me obavezuje znanje te tajne?

— Dragi moj prijatelju, — reče Monte Kristo — čini mi se da mi pričate događaj koji svaki od nas zna napamet. Ja znam tu kuću u kojoj ste čuli taj razgovor, ili bar znam jednu sličnu, to jest kuću koja ima vrt, koja ima domaćina, doktora, i u kojoj su se desila tri čudna i neočekivana smrtna slučaja. Vidite, ja nisam slušao ničije poverljive razgovore, a ipak znam sve isto tako kao i vi. Da li ja postavljam pitanje savesti? Ne! To se mene ne tiče. Vi velite da je srdžba božja predala tu kuću anđelu smrti, pa dobro! Ko vam kaže da vaša pretpostavka nije ispravna. Ne treba da vi vidite stvari koje ne žele da vide oni kojih se tiču. Ako kroz tu kuću prolazi božja pravda a ne srdžba božja, okrenite glavu, Maksimilijane, na drugu stranu i pustite da se božja pravda izvrši.

Morel se strese. U grofovom glasu bilo je nečeg žalosnog, svečanog i strašnog u isti mah.

— Uostalom, — produži grof sa nekom promenom u glasu toliko primetnom, da bi se reklo kao da te reči ne izlaze iz usta istog čoveka — uostalom, ko vam kaže da će se to ponovo desiti?

— Ali, desilo se, grofe, — povika Morel — zato sam i dotrčao k vama.

— Pa dobro! Šta biste hteli da ja tu učinim, Morele? Želite li možda da ja obavestim gospodina državnog tužioca?

Monte Kristo izgovori te poslednje reči tako jasno i tako snažnim glasom da se Morel naglo diže i povika:

— Grofe! Grofe! Vi znate o kome govorim, zar ne?

— Eh! Savršeno, dragi moj prijatelju, i dokazaću vam time što ćemo postaviti stvari na svoje mesto ili bolje reći, imenovati ljude. Vi ste se jedne večeri šetali u vrtu gospodina od Vilfora. Prema onome što ste mi rekli, pretpostavljam da je to bilo one večeri kada je umrla gospođa od Sen-Merana. Čuli ste kada je gospodin od Vilfora razgovarao sa gospodinom od Avrinjija o smrti gospodina od Sen-Merana i ne manje čudnoj smrti markizinoj. Gospodin od Avrinjija je rekaio da se u jednom slučaju, pa čak i u oba, radi o trovanju. I vi ste, kao savršeno pošten čovek, počeli otada da pitate svoje srce, da ispitujete svoju savest, da biste saznali treba li tu tajnu otkriti ili je prećutati. Mi nismo više u srednjem veku, dragi prijatelju, nema više svete Feme, saveza tajnih slobodnih sudija; koga se đavola vas tiču ti ljudi? Savesti, šta hoćeš od mene, veli Stern. Eh, dragi moj, pustite ih da spavaju, ako spavaju, pustite ih u njihovoj besanici, ako ih muče besanice, a vi, za ime božje, spavajte, jer vi nemate griže koja bi vama smetala da spavate.

Strašan bol se ocrtavao na licu Morelovom. On uhvati Monte Krista za ruku.

— Ali, kad vam kažem, to se opet desilo.

— Pa dobro, — reče grof, začuđen tim navaljivanjem u kome nije razumevao ništa, dok je pažljivo posmatrao Maksimilijana — pustite da se dešava, to je porodica Atrida: bog ih je osudio i presuda će se nad njima izvršiti, svi će iščeznuti kao detinje figure od karata koje padaju jedne za drugima pod dahom njihovog tvorca, makar ih bilo i dve stotine. Pre tri meseca je pao gospodin od Sen-Merana, pre dva meseca gospođa od Sen-Merana, neki dan Baroa, a danas stari Noartije ili mlada Valentina.

— Vi ste to znali, — povika Morel sa takvim užasom od koga se strese i Monte Kristo, koji bi ostao hladnokrvan kad bi se i nebo sručilo na zemlju — vi ste to znali i ćutali ste?

— Eh! Šta se to mene tiče? — produži Monte Kristo slegnuvši ramenima. — Zar ja poznajem te ljude, zar bi trebalo da uništim jednog da bih spasao drugog? Vere mi, ne, jer su za mene jednaki svi, i krivac i žrtva.

— Ali ja, ja, — povika Morel urlajući od bola — ja je volim!

— Koga volite? — uzviknu Monte Kristo skočivši na noge i uhvativši Morela koji je kršio ruke dižući ih prema nebu.

— Volim smrtno, volim bezumno, volim kao čovek koji bi dao svu svoju krv da bi njoj prištedeo jednu suzu, volim Valentinu od Vilfora, koju mučki ubijaju u ovom času, čujete li, volim je i pitam boga i vas kako je mogu spasti?

Monte Kristu se ote jedan divlji krik koji mogu zamisliti samo ljudi koji su čuli riku ranjenog lava.

— Nesrećniče, — povika on kršeći i sam ruke — nesrećniče, ti voliš Valentinu! Ti voliš tu devojku prokleta plemena!

Nikada Morel nije video takav izraz, — nikada tako strašno oko nije plamtelo pred njegovim licem, nikada fantom užasa, čiju je pojavu toliko puta video, bilo na bojnom polju ili u ubilačkim noćima Alžira, nije rasipao oko njega takve zlokobne vatre.

On ustuknu zaprepašćen.

A Monte Kristo, posle te eksplozije, zatvori oči za trenutak, kao da je bio zasenjen nekom unutarnjom svetlošću i u tome se trenutku pribra sa takvom snagom, da se moglo videti kako se malo-pomalo stišava uzburkano nadimanje njegovih grudi, kao što se, posle bure, stišavaju pod suncem uzburkani penušavi talasi.

To ćutanje, pribiranje i unutarnja borba potrajaše oko dvadeset sekundi.

A onda grof diže svoje bledo čelo.

— Vidite, — reče on glasom jedva malo izmenjenim — vidite, dragi prijatelju, kako bog kažnjava za ravnodušnost ljude koji se prave hrabri i hladnokrvni pred strašnim prizorima koje im on pruža. Gledao sam, neosetljiv i radoznao, kako se razvija ta mračna tragedija, smejao sam se, kao zao duh, zlu koje čine ljudi tajnom sakriveni, a ljudima bogatim i moćnim nije teško da sačuvaju svoje tajne, i eto, sada je i mene ujela ta zmija čije sam podmuklo puzanje gledao, ujela me je za srce!

Morel zajeca prigušeno.

— Nemojte, nemojte, — produži grof, — dosta je bilo kukanja, budite čovek, budite jaki, imajte nadu, jer ja sam tu, ja bdim nad vama.

Morel tužno odmahnu glavom.

— Ja vam kažem da se ne date. Razumete li me? — povika Monte Kristo. — Znajte da ja nikad ne lažem, da se nikad ne varam. Sada je podne, Maksimilijane, i zahvalite bogu što ste došli sada umesto večeras, umesto sutra ujutro. Čujte šta vam kažem, Morele: sada je podne; ako Valentina dosada nije umrla, ona neće umreti.

— Oh, bože moj, bože moj, — povika Morel — a ja sam je ostavio na samrti!

Monte Kristo se uhvati rukom za čelo. Šta se dogodilo u toj glavi punoj strašnih tajni? Šta je tome duhu, u isti mah neumoljivom i čovečnom, rekao anđeo svetlosti ili anđeo tmine? To sam bog zna.

Monte Kristo još jednom podiže čelo i tada je već bio spokojan kao dete koje se budi.

— Maksimilijane, — reče on — vratite se mirno svojoj kući. Ja vam naređujem da ne učinite nikakav korak, da ne preduzmete ništa, da sa vašeg lica uklonite oblak brige. Ja ću vas obavestiti o svemu što se bude dešavalo. Idite.

— Bože moj, bože moj, — reče Morel — vi me plašite, grofe, svojom hladnokrvnošću? Zar vi možete nešto protiv smrti? Da li ste nešto više nego čovek? Jeste li anđeo: Da niste bog?

I mladi, čovek koji nije ustuknuo ni pred kakvom opasnošću, poče da se izmiče pred Monte Kristom, obuzet neopisivim strahom.

Ali ga je Monte Kristo gledao sa osmehom u isti mah tako tužnim i tako nežnim, da Maksimilijan oseti kako mu suze izbijaju na oči.

— Ja mogu mnogo, prijatelju moj — odgovori grof. — Idite, potrebno mi je da budem sam.

Potčinjavajući se onom čudesnom uticaju koji je Monte Kristo vršio na sve što ga je okružavalo, Morel i ne pokuša da se tog uticaja oslobodi, nego steže grofovu ruku i izađe.

Na vratima se zaustavi da bi sačekao Batistena, koga je ugledao na uglu ulice Matinjon i koji se vraćao trčeći.

U međuvremenu su se Vilfor i Avrinji žurno vraćali kući. Kada su stigli, Valentina je još bila u nesvesti i lekar je pregledao bolesnicu sa brigom koju je taj slučaj zahtevao i sa pažnjom koju je poznavanje tajne činilo dva puta većom.

Vilfor je, ne skidajući oči sa njegovog pogleda i njegovih usana, očekivao rezultat pregleda. Noartije je, bleđi od mlade devojke, pretvorivši se sav u duh i osećanje, čekao nalaz lekara sa još većim nestrpljenjem nego i sam Vilfor.

Avrinji najzad izgovori lagano:

— Još je živa.

— Još! — povika Vilfor. — Oh, doktore, kakvu ste strašnu reč izgovorili.

— Da, — reče lekar — ja ponavljan to što sam rekao: još je živa i to me muči.

— Je li spasena? — upita otac.

— Da, jer je još živa.

U tome trenutku Avrinjijev pogled pade na Noartijeove oči. One su blistale nekom tako neobičnom radošću, nekom mišlju tako bogatom i plodnom, da je lekar bio preneražen.

On pusti da u fotelju ponovo padne ukočeno telo mlade devojke, čije su se usne jedva nazirale, toliko su bile bele i blede, kao i celo lice uostalom, a sam ostade nepomičan, gledajući Noartijea koji je svaki doktorov pokret vrebao i tumačio.

— Gospodine, — reče najzad Avrinji Vilforu — molim vas pozovite sobaricu gospođice Valentine.

Vilfor pusti glavu svoje kćeri, koju je pridržavao, i otrča da sam pozove sobaricu.

Čim je Vilfor zatvorio vrata, Avrinji priđe Noartijeu.

— Vi imate da mi kažete nešto? — upita on.

Starac trepnu očima. To je, kao što znamo, bio jedini potvrdni znak kojim je raspolagao.

— Meni samom?

— Da — učini Noartije.

— Dobro, ostaću kod vas.

U tome se trenutku vrati Vilfor sa sobaricom. Iza sobarice je išla gospođa od Vilfora.

— Šta se desilo našem dragom detetu? — povika ona. — Izašla je od mene, žalila se da se ne oseća dobro, ali nisam verovala da je stvar tako ozbiljna.

I mlada žena, sa suzama u očima i svima znacima ljubavi prave majke, priđe Valentini i uze je za ruke.

Avrinji je i dalje gledao Noartijea. Video je kako su se starčeve oči raširile i postale okrugle, kako su mu obrazi prebledeli i zadrhtali i kako mu znoj izbi po čelu.

— Ah! — ote mu se i nehotice kada se njegov pogled, idući u pravcu Noartijeovog pogleda, zaustavi na gospođi od Vilfora, koja je ponavljala:

— Jadnoj devojci mora biti bolje u njenoj postelji. Hodite, Fani, da je namestimo u postelju.

Gospodin od Avrinjija, koji je u tome predlogu video mogućnost da ostane sam sa Noartijeom, dade glavom znak da je to zaista najbolje, ali zabrani da se Valentini dade ma šta drugo osim onog što on bude naredio.

Tada odnesoše Valentinu, koja se, međutim, vratila svesti, ali je bila nesposobna da se miče, a skoro i da govori, jer je bila sva slomljena potresom koji je preživela. Ipak, imala je toliko snage da jednim pogledom pozdravi svoga dedu, kome su, činilo se, dušu iščupali kada su nju izneli.

Avrinji isprati bolesnicu, napisa recepte, naredi Vilforu da uzme kola i da ode lično kod apotekara, koji će pred njim spremiti prepisane lekove, da ih lično donese i da ga sačeka u sobi svoje kćeri.

A zatim, pošto je ponovio naređenje da se Valentini ništa ne daje, siđe kod Noartijea, zatvori pažljivo vrata i, uverivši se da niko ne sluša, reče:

— A sada, recite, vi nešto znate o ovoj bolesti vaše unuke?

— Da — učini starac.

— Slušajte, ne smemo gubiti vreme. Ja ću vas pitati i vi ćete mi odgovarati.

Noartije dade znak da je spreman.

— Jeste li predviđali nesreću koja je danas snašla Valentinu?

— Da.

Avrinji razmisli jedan trenutak. A zatim priđe Noartijeu:

— Oprostite mi na onom što ću vam reći, — primeti on — ali se ni najmanja indicija ne sme zanemariti u strašnoj situaciji u kojoj se nalazimo. Videli ste kako je umro jadni Baroa?

Noartije diže oči k nebu.

— Znate li od čega je umro? — upita Avrinji spustivši ruku na Noartijeovo rame.

— Da — odgovori starac.

— Mislite li da je njegova smrt bila prirodna?

Nešto nalik na osmeh pojavi se na nepomičnim Noartijeovim usnama.

— Znači, vama je pala na pamet misao da je Baroa otrovan?

— Da.

— Verujete li da je otrov od koga je podlegao bio namenjen njemu?

— Ne.

— A sada, smatrate li da je ista ruka od koje je nastradao Baroa, a koja je gađala nekog drugog, nanela danas udarac Valentini?

— Da.

— Znači da će i ona podleći? — upita Avrinji posmatrajući Noartijea svojim dubokim pogledom.

I on je čekao da vidi kako će ta rečenica delovati na starca.

— Ne — odgovori starac sa takvim likujućim izrazom, koji bi mogao skrenuti sa pravog puta sva i najveštija nagađanja.

— Vi se, dakle, nadate? — reče Avrinji iznenađen.

— Da.

— U šta se nadate?

Starac očima stavi na znanje da ne može odgovoriti.

— Ah, da. Tako je — promrmlja Avrinji.

A zatim se ponovo obrati Noartijeu:

— Vi se nadate — reče on — da će se ubica umoriti.

— Ne.

— Onda se nadate da otrov neće delovati na Valentinu?

— Da.

— Jer ja vam ne kažem ništa novo, zar ne, — dodade Avrinji — kada vam kažem da je neko pokušao da je otruje.

Starac dade znak očima da u to nije ni najmanje sumnjao.

— Pa kako se, onda nadate da će se Valentina izvući?

Noartije je uporno gledao uvek na jednu istu stranu.

Avrinji pogleda u pravcu u kome su bile upravljene starčeve oči i primeti da Noartije tako uporno gleda bocu sa lekom koji su mu davali svakoga jutra.

— Ah, ah, — uzviknu Avrinji kome je na pamet pala jedna iznenadna misao — da nise došli na misao…

Noartije ga i ne pusti da završi.

— Da — učini on.

— … na misao da je učinite otpornom prema otrovu…

— Da.

— … navikavajući je malo-pomalo.

— Da, da, da — učini Noartije, oduševljen što ga je doktor shvatio.

— U stvari, vi ste čuli kada sam rekao da lek koji vam dajem ima u sebi brucina?

— Da.

— I hteli ste, navikavajući je na taj otrov, da u njenom telu učinite otrov bez dejstva.

Ista radost zračila je sa Noartijeovog lica.

— I vi ste uspeli, zaista! — povika Avrinji. — Da nije bilo te mere predostrožnosti, Valentina bi danas bila ubijena, ubijena bez milosti, ubijena bez pomoći. Udarac je bio žestok, ali je to za njeno zdravlje bio samo potres i Valentina, bar ovoga puta, neće umreti.

Natčovečanska radost zračila je iz starčevih očiju, dignutih k nebu sa izrazom beskrajne zahvalnosti. U tome se trenutku vrati Vilfor.

— Evo, doktore, — reče on — to je ono što ste tražili.

— Je li ovaj lek spreman pred vama?

— Da — odgovori državni tužilac.

— I niste ga nigde ispuštali iz ruke?

— Ne.

Avrinji uze bocu, kanu nekoliko kapljica na dlan i proguta ih.

— Dobro je, — reče on — popnimo se kod Valentine, tamo ću dati uputstva i vi ćete se lično starati, gospodine od Vilfora, da ih se svi strogo pridržavaju.

U to vreme, dok se Avrinji nalazio sa Vilforom u Valentininoj sobi, jedan italijanski sveštenik, ozbiljnog držanja, govoreći mirno i odlučno, iznajmljivao je za svoju potrebu kuću koja se nalazila do zgrade u kojoj je živeo gospodin od Vilfora.

Ne zna se na osnovu kakve su se pogodbe trojica zakupaca iselila iz te kuće, ali je u tome kraju kružio glas da kuća ne stoji čvrsto na temeljima i da preti opasnost da se sruši, što nije nimalo smetalo novom zakupcu da se useli u nju, sa svojim skromnim nameštajem, još istoga dana oko pet časova.

Novi stanar je ugovorio zakup za tri, šest ili devet godina i platio je, prema običaju koji su uveli kućevlasnici, za šest meseci unapred. Bio je to kao što smo rekli, neki Italijan, i zvao se Đakomo Buzoni.

Odmah su bili pozvani majstori i još su iste noći retki odocneli prolaznici mogli sa čuđenjem videti drvodelje i zidare kako pojačavaju temelje te trošne kuće.

18. OTAC I KĆI

U prethodnoj glavi smo videli da je gospođa Danglar zvanično obavestila gospođu od Vilfora o predstojećem venčanju gospođice Evgenije Danglar sa gospodinom Andrejom Kavalkantijem.

Tome zvaničnom objavljivanju veridbe, iz koga se moglo zaključiti da su u toj važnoj stvari doneli odluku svi zainteresovani, prethodila je, međutim, jedna scena o kojoj moramo obavestiti naše čitaoce.

Mi ih, stoga, molimo da učine jedan korak nazad, i da se u jutro dana velikih katastrofa vrate u onaj lepi zlatni salon sa kojim smo ih upoznali, a koji je bio ponos njegovog vlasnika, gospodina barona Danglara.

Po tome je salonu baron, oko deset časova ujutru, hodao gore-dole, zamišljen i primetno uznemiren, zagledajući sva vrata i zaustavljajući se na svaki šum.

Kada je iscrpeo strpljenje, pozva sobara.

— Etijene, — reče mu — vidite zašto me je gospođica Evgenija molila da je sačekam u salonu i upitajte je zašto me je pustila da je tako dugo čekam.

Pošto je donekle izlio svoju zlovolju, baron se malo primiri.

Stvarno, gospođica Danglar je, pošto se probudila, zamolila oca da je primi i sasluša u zlatnom salonu. Taj neobičan korak i naročito njegov zvanični karakter začudili su prilično bankara, koji se odmah odazvao želji svoje kćeri i prvi došao u salon.

Etijen se ubrzo vrati, pošto je zadatak izvršio.

— Sobarica gospođice Evgenije kazala mi je — reče on — da gospođica završava sa oblačenjem i da će odmah doći.

Danglar dade znak glavom da je zadovoljan. Pred svetom i pred svojom poslugom Danglar je izigravao dobričinu i bolećivog oca: u komediji koju je igrao, to je bila maska koju je izabrao, to je bilo lice koje je usvojio i koje mu je odgovaralo, kako mu se činilo, kao sto je na maski oca u antičkom pozorištu desnom profilu odgovarala usna podignuta i nasmejana, a levom usna opuštena i plačljiva.

Požurimo se da kažemo, među nama, da je na njegovoj maski podignuta i nasmejana usna bila na istoj visini sa njenom oborenom i plačljivom polovinom, toko da je, u najvećem delu vremena, dobričina iščezavao da bi ustupio mesto surovom mužu i nepopustljivom ocu.

— Dođavola, — mislio je on — zašto ta luda ne dođe prosto u moj kabinet da razgovara sa mnom i šta hoće da razgovara?

Po dvadeseti put je u glavi obrtao tu istu uznemirujuću misao, kada se pojavi Evgenija, obučena u haljinu od crnog satena, sa utkanim mat cvetovima iste boje, i sa rukavicama na rukama, kao da će toga časa sesti u svoju fotelju u Italijanskom pozorištu.

— Dakle, Evgenija, u čemu je stvar? — povika otac — i čemu ovaj svečani salon kad smo mogli lepo razgovarati i u mome kabinetu.

— Imate potpuno pravo, gospodine, — odgovori Evgenija učinivši znak svome ocu da može sesti. — Vi ste time postavili dva pitanja, koja unapred rezimiraju ceo razgovor. Odgovoriću vam na oba, i to, nasuprot uobičajenim zakonima, najpre na drugo kao na manje složeno. Izabrala sam, gospodine, salon za mesto ovog razgovora da bih izbegla neprijatne utiske i nezgodan uticaj kabineta jednog bankara. Sve one blagajničke knjige, makar bile i pozlaćene, fioke, zabravljene kao vrata kakvih tvrđava, masa novčanica koje odnekud stižu, i ono mnoštvo pisama koja dolaze iz Engleske, Holandije, Španije, Indije, Kine, Perua, sve to zajedno veoma čudno deluje na duh jednog oca, tako da zaboravlja da na svetu postoji nešto važnije i svetije nego što je društveni položaj i mišljenje njegovih poverilaca. Izabrala sam, dakle, ovaj salon zato što u njemu vidite u prekrasnim okvirima, svoj portret, moj portret, portret moje majke i mnoštvo svakovrsnih raznežavajućih, idiličnih, pastirskih pejzaža. Ja verujem mnogo u moć spoljnih utisaka. Možda je to zabluda, naročito kada se radi o vama, ali, šta ćete, ja ne bih bila umetnica kad ne bih imala iluzija.

— Vrlo dobro — odgovori gospodin Danglar, koji je hladnokrvno saslušao tu bujicu reči a ne razumevajući ni jedne jedine, razmišljajući samo, kao i svi ljudi puni zadnjih misli, kako bi našao nit svoje sopstvene zamisli u mislima svoga sagovornika.

— Time smo, dakle, drugu tačku rasvetlili ili skoro rasvetlili — reče Evgenija ne uznemiravajući se ni najmanje i sa onom potpuno muškom odlučnošću kojom su se odlikovali njeni pokreti i njene reči. — Čini mi se da ste zadovoljni objašnjenjem. A sada, pređimo na prvo pitanje. Pitate me zašto sam tražila ovaj razgovor. Kazaću vam to, gospodine, u dve reči: neću da se udam za gospodina grofa Andreju Kavalkantija.

Danglar skoči sa svoje fotelje i, potresen, diže i oči i ruke k nebu.

— Tako je, gospodine, — produži Evgenija i dalje mirno. — Vi se čudite, to je jasno, jer ja nisam pokazala, otkako je ova stvar u toku, ni najmanje protivljenja, sigurna kao i uvek da ću u potrebnom trenutku biti u stanju da otvoreno suprotstavim svoju slobodu i bezuslovnu volju ljudima koji me ne pitaju za mišljenje i stvarima koje mi se ne dopadaju. Međutim, ovoga je puta ta smirenost, ta pasivnost, kako kažu filozofi, poticala iz drugog izvora. Ona je poticala otuda što sam, kao pokorna i odana kći… — jedan lak osmeh preleti preko rumenih usana mlade devojke — pokušavala da poslušam.

— I šta sad? — upita Danglar.

— I eto, gospodine, — produži Evgenija — pokušavala sam koliko sam god mogla, ali sada kad je taj trenutak došao, i pored svih mojih napora, osećam da vas ne mogu poslušati.

— Ali, razlog, Evgenija, šta je razlog toga odbijanja? — reče Danglar, koji je, kao čovek drugorazredne vrednosti, u prvom trenutku bio potpuno preneražen tom ravnodušnom i neumoljivom logikom koja je svedočila o snažnoj volji i hladnom predumišljaju.

— Razlog? — odvrati mlada devojka. — Oh, bože moj, nije stvar u tome što bi taj čovek bio ružniji, gluplji ili neprijatniji od nekog drugog, ne. Gospodin Andreja Kavalkanti može proći kod onih koji ljude cene po liku i pojavi kao prilično lep primerak. Nije razlog ni to što on moje srce manje dira nego neko drugi, ili ma ko drugi: to bi bio razlog za neku učenicu, razlog na koji gledam kao na nešto sasvim neprilično meni. Ja ne volim nikog, apsolutno nikog, gospodine, vi to dobro znate, zar ne? Ja, prema tome, ne vidim zašto bih, bez apsolutne potrebe, opterećivala svoj život jednim večnim drugom. Zar neki mudrac nije negde rekao: "Ničeg previše", a drugi opet: "Sve svoje nosi sa sobom"? Čak su me učili te dve izreke na latinskom i grčkom: jedna potiče, mislim, od Fedra a druga od Bijasa. I vidite, dragi moj oče, u brodolomu života, jer je život večiti brodolom naših nada, ja bacam u more sav suvišni prtljag i zadržavam samo svoju volju, rešena da živim potpuno sama i, prema tome, potpuno slobodna.

— Nesrećnice! Nesrećnice! — mrmljao je Danglar prebledevši, jer je znao iz iskustva stečenog u toku dugog vremena, koliko je jaka prepreka na koju je iznenada naišao.

— Velite da sam nesrećnica, gospodine? — prihvati Evgenija. — Ne, zaista ne. I taj mi usklik izgleda sasvim teatralan i izveštačen. Naprotiv, ja sam srećna, i pitam vas, šta mi nedostaje? Svet me smatra lepom, a to je već dovoljno da bi me ljudi lepo primali. Ja volim lepe prijeme, jer su od njih lica veselija i tada mi ljudi koji me okružuju izgledaju manje ružni. Obdarena sam izvesnom inteligencijom i izvesnom relativnom osetljivošću, što mi omogućuje da iz opšteg života izvučem za sebe ono što u njemu smatram dobrim, kao kad majmun razbije zelen orah da bi iz njega izvadio jezgro. Ja sam bogata, jer vi imate jedno od nekoliko krupnijih imanja u Francuskoj a ja sam vaša jedinica. Vi, međutim, niste tako tvrdoglavi kao očevi sa kapije Sen-Marten i kapije Gete, koji svoje kćeri lišavaju nasledstva zato što neće da im daju unučad. Uostalom, zakon koji ume da predvidi sve, oduzeo vam je pravo da me lišavate nasleđa, ili bar ne jednog dela imanja, kao što vam je oduzeo i pravo da me prisilite da se udam za gospodina tog i tog. Dakle, ja sam lepa, duhovita, ukrašena izvesnim talentom, kako se to kaže u komičnim operama, i uz to bogata! Pa to je sreća, gospodine! Zašto biste me, onda, nazivali nesrećnicom?

Gledajući svoju kćer kako se smeje ponosno, skoro drsko, Danglar nije mogao da obuzda svoju grubost, koja se ispolji jednim glasnim uzvikom, ali to je bio jedini njen izraz. Pod ispitivačkim pogledom svoje kćeri, pred njenim lepim crnim obrvama, namrštenim u nemom pitanju, on se obazrivo okrenu na drugu stranu i odmah se stiša, ukroćen gvozdenom rukom opreznosti.

— Zaista, kćeri moja, — odgovori on sa osmehom — vi ste sve ono što se hvalite da ste, izuzev jedne jedine stvari. Neću da vam je kažem isuviše naglo: više volim da je sami pogodite.

Evgenija pogleda Danglara veoma iznenađena tim osporavanjem jednog od alem kamenova krune gordosti koju je ona tako oholo stavila na svoju glavu.

— Kćeri moja, — produži bankar — vi ste mi savršeno objasnili kakva osećanja prethode odluci jedne devojke kao što ste vi kada ona reši da se ne udaje. A sada je na meni da vam kažem iz kakvih pobuda jedan otac kao što sam ja donosi odluku da se njegova kći uda.

Evgenija se pokloni, ali ne kao pokorna kći koja sluša, nego kao protivnik spreman na prepirku.

— Kćeri moja, — produži Danglar, — kada jedan otac traži od svoje kćeri da se uda, on uvek ima neki razlog zbog koga želi njenu udaju. Neke obuzima manija o kojoj si maločas govorila, to jest da vide kako se njihov život produžuje u njihovim unucima. Ja nemam tu slabost, to vam kažem odmah, i ja sam prema porodičnim radostima skoro ravnodušan. To mogu da priznam kćeri za koju znam da je filozof u dovoljnoj meri da shvati tu ravnodušnošt i da je ne smatra za neki zločin.

— Sjajno, gospodine, — reče Evgenija — govorimo otvoreno, ja to volim.

— Oh, vidite — reče Danglar — mada ne delim, uopšte uzevši, vašu naklonost prema iskrenosti, ja joj se podvrgavam kada nalazim da me prilike na to upućuju. Dakle, produžiću. Ponudio sam vam muža, ali ne za vas, jer nisam zaista ni najmanje mislio na vas u tom trenutku, vi volite iskrenost i nadam se da je sada imate, nego zato što je meni bilo potrebno da toga muža dobijete što je moguće pre, zbog izvesnih trgovačkih kombinacija koje u ovom času izvodim.

Evgenija htede nešto da kaže.

— Tako je, kao što imam čast da vam kažem, kćeri moja, i ne treba da se zbog toga ljutite na mene, jer ste me na to sami vi prinudili. Ja se i protiv svoje volje upuštam u ova računska objašnjavanja, to morate da shvatite, sa jednom umetnicom kao što ste vi, koja se plaši da uđe u kabinet jednog bankara, da ne bi u njemu dobila neprijatne i antipoetske utiske ili osećaje. Ali se u tome bankarevom kabinetu, u koji ste, međutim, prekjuče izvoleli ući da biste mi zatražili hiljadu franaka koje vam dajem svakoga meseca za vaše ćudi, mogu naučiti, upamtite to draga gospođice, mnoge stvari korisne čak i za mlade osobe koje ne žele da se udaju. U njemu se može saznati, na primer, a iz obzira prema vašoj živčanoj razdražljivosti ja ću vam to kazati u ovome salonu, u njemu se može saznati da je kredit jednoga bankara njegov fizički i moralni život, da kredit održava čoveka kao što disanje održava telo. Gospodin od Monte Krista mi je jednoga dana o tome održao govor koji nisam nikad zaboravio: iz njega se može saznati da telo postaje leš čim se kredit povuče, i da se to vrlo brzo mora desiti bankaru koji sebi dozvoli tu čast da bude otac devojke tako jake u logici.

Umesto da se pod udarcem pogne, Evgenija se ispravi još više.

— Upropašćen! — reče ona.

— Našli ste tačan izraz, kćeri moja, dobar izraz — reče Danglar češući grudi noktima, dok mu je na grubom licu igrao osmeh čoveka bez srca, ali ne bez duha. — Upropašćen! Tako je.

— Ah! — uskliknu Evgenija.

— Da, propao! A sada se, eto, saznala ta užasna tajna, kako kaže pesnik tragedije. A sada, kćeri moja, treba da iz mojih usta čujete kako ta nesreća može za vas biti manja. Neću da kažem za mene nego za vas.

— Oh, — uzviknu Evgenija — vi ste rđav psiholog, gospodine, ako zamišljate da ću ja oplakivati sebe u katastrofi o kojoj mi govorite. Šta se mene tiče ta materijalna propast? Zar mi ne ostaje moj talenat? Zar ja ne mogu kao Pasta, kao Malibran, kao Grizi stvoriti sebi ono što mi vi nikada ne biste dali, ma koliko bilo vaše bogatstvo, sto ili sto pedeset hiljada franaka godišnje rente, za koje bih imala da zahvalim samoj sebi i koje bih primala sa tapšanjem, klicanjem i cvećem, a ne kao ovih bednih dvanaest hiljada franaka što mi ih vi dajete sa kiselim pogledom i prigovorima o mome rasipništvu. A kad ne bih ni imala taj talenat u koji vi sumnjate, što dokazuje vaš osmeh, zar mi još ne bi ostajala strasna ljubav prema nezavisnosti koja mi zamenjuje sva blaga i koja je u meni jača čak i od instinkta samoodržanja? Ne, ne rastužujem se je nad svojom sudbinom, ja ću znati kako da se izvučem iz toga: ostaće mi moje knjige, moje boje, moj klavir, sve stvari koje nisu skupe i koje ću uvek moći da nabavim. Možda mislite da me žalosti sudbina gospođe Danglar. I tu ste u zabludi: ili se ja strašno varam, ili je moja majka već preduzela mere predostrožnosti za slučaj katastrofe koja vama preti i koja nju neće pogoditi. Ona se obezbedila, nadam se, a svoju pažnju ne bi mogla posvetiti svome imanju da je morala voditi brigu o meni; hvala bogu, ostavila mi je punu samostalnost pod izgovorom da ja volim slobodu. Oh, ne, gospodine, videla sam ja još iz detinjstva i suviše stvari koje su se dešavale oko mene. Razumela sam ih isuviše dobro da bi na mene nesreća mogla delovati jače nego što zaslužuje. Otkada znam za sebe nije me niko voleo: utoliko gore! A to me je, sasvim prirodno, dovelo dotle da ni ja ne volim nikog, i utoliko bolje! Sada vam je poznato moje Vjeruju.

— Znači, — reče Danglar sav bled od srdžbe, koja nije ni najmanje poticala iz uvređene roditeljske ljubavi, — znači, gospođice, da ostajete pri svojoj želji da dokončate moju propast?

— Vašu propast! Da ja dokončam vašu propast! — reče Evgenija. — šta hoćete da kažete? Ne razumem vas.

— Utoliko bolje i to mi ostavlja jedan zračak nade. Slušajte.

— Slušam — reče Evgenija gledajući tako odlučno svoga oca, da je on jedva izdržao da ne obori oči pod oštrim pogledom svoje kćeri.

— Ako se gospodin Kavalkanti oženi vama, — produži Danglar — on će vam pri ženidbi doneti tri miliona miraza, koje će plasirati kod mene.

— Ah, vrlo lepo — reče Evgenija sa najdubljim prezirom, glačajući svoje rukavice jednu od drugu.

— Mislite li da bih vas oštetio za tri miliona? — reče Danglar. — Ni govora. Ta tri miliona imaju za cilj da se pomoću njih napravi bar deset miliona. Dobio sam sa jednim bankarom, mojim kolegom, koncesiju za železnicu, koja u naše vreme jedina pruža neverovatne izglede za brz uspeh, kakav je nekada imao Lo sa fantastičnom Misisipi kod naših dobrih Parižana, tih večitih smetenjaka u špekulacijama. Po mome računu, čovek mora imati makar i milioniti deo pruge, kao što je nekad bilo važno da se ima makar jedno zaparloženo jutro zemlje na obalama Ohaja. To je hipotekarni plasman, a to, kao što znate, predstavlja dobit, jer će se umesto uloženog novca imati najmanje deset, petnaest, dvadeset, sto funti gvožđa i, vidite, ja moram za osam dana uložiti kao svoj deo četiri miliona. Ta će četiri miliona, uveravam vas, napraviti deset ili dvanaest miliona.

— Ali, prilikom posete koju sam vam učinila prekjuče i koje ste izvoleli da se setite, gospodine, — primeti Evgenija — videla sam kako ste inkasirali, to se tako kaže, zar ne, pet i po miliona. Čak ste mi pokazivali dva naloga blagajni na taj iznos i čudili ste se što ta hartija, od tako velike vrednosti, nije kao munja zasenila moje oči.

— Da, ali tih pet i po miliona nisu moji i samo su dokaz poverenja koje uživam. Glas narodnog bankara doneo mi je poverenje Uprave sirotišta i tih pet i po miliona pripada sirotištima. U ma koje drugo vreme ne bih oklevao da se tim novcem poslužim, ali se danas zna za velike gubitke koje sam imao i, kao što sam vam rekao, počinjem da gubim kredit. U svakome času može uprava zatražiti svoj ulog i ako ga uloži u nešto drugo, biću prinuđen na sramno bankrotstvo. Ja ne priznajem bankrotstva, možete mi verovati, ali bankrotstva koja obogaćuju, a ne ona koja upropašćuju. Ako se udate za gospodina Kavalkantija i ako ja dobijem tri miliona miraza, ili čak samo ako se bude verovalo da ću ih dobiti, moj će se kredit učvrstiti i ja bih ponovo podigao moje bogatstvo, koje je od pre mesec dva progutala provalija što se nekom neshvatljivom zlom sudbinom otvorila pod mojim nogama. Da li me razumete?

— Savršeno. Vi me dajete u zalogu za tri miliona, je li tako?

— Što je suma veća, sve je laskavija. Ona vam daje predstavu o vašoj vrednosti.

— Hvala. Još jednu reč, gospodine. Da li mi obećavate da u miraz koji treba da donese gospodin Kavalkanti nećete ni dirnuti, pa se cifrom samog miraza možete služiti koliko god hoćete! Nije ovde u pitanju egoizam, nego delikatnost. Pristajem da vam poslužim da ponovo izgradite svoje bogatstvo, ali neću da budem vaš saučesnik u upropašćavanju drugih.

— Ali, kad vam kažem — povika Danglar — da ću sa ta tri miliona…

— Verujete li da se možete izvući iz škripca, gospodine, a da ne dirnete u ta tri miliona?

— Nadam se, ali pod uslovom, naravno, da brak kada se sklopi, učvrsti moj kredit.

— Možete li isplatiti gospodinu Kavalkantiju pet stotina hiljada franaka koje dajete meni kao moj miraz?

— Kada se vratimo iz Opštine, dobićete ih.

— Dobro!

— Kako dobro? Šta hoćete da kažete?

— Hoću da kažem da ćete mi, pošto tražite od mene potpis, ostaviti, zar ne, punu slobodu nad mojom ličnošću?

— Apsolutno.

— Onda, dobro. Kao što sam vam rekla, gospodine, spremna sam da se udam za gospodina Kavalkantija.

— A kakve su vaše namere?

— Ah! To je moja tajna. U čemu bi bila moja nadmoć nad vama ako bih vam, pošto sam dobila vašu tajnu, otkrila svoju?

Danglar se ugrize za usnu.

— Dakle, — reče on — spremni ste da učinite nekoliko zvaničnih poseta koje su neophodne?

— Da — odgovori Evgenija.

— I da za tri dana potpišete ugovor?

— Da.

— E, sada ti ja sa moje strane kažem: Dobro!

I Danglar uze ruku svoje kćeri i steže je.

Ali čudna stvar, dok se rukovao s njom, otac se nije usudio da kaže: "Hvala ti, dete moje", a kći nije imala ni osmeh za oca.

— Je li konferencija završena? — upita Evgenija dižući se.

Danglar dade glavom znak da više nema ništa da kaže.

Posle pet minuta čuo se klavir pod prstima gospođice od Armilija, gospođica Danglar je pevala Brabancijevo proklinjanje Dezdemone.

Kada je završavala svoju pesmu, ušao je Etijen i javio joj da su konji upregnuti i da je baronica čeka da krenu u posete.

Videli smo ih kod Vilfora, od koga su izašle da bi nastavile obilaženje svojih poznanika.

19. UGOVOR

Trećeg dana posle scene koju smo ispričali, trebalo je da se obavi potpisivanje ugovora između gospođice Evgenije Danglar i Andreje Kavalkantija, koga je bankar uporno nazivao knezom.

Bilo je oko pet časova posle podne. Grof od Monte Krista spremao se da izađe, dok su ga, lupkajući nestrpljivo nogama, čekali konji, koje je kočijaš zadržavao, sedeći već četvrt časa na svome sedištu. U malom vrtu ispod grofove kuće oseti se neki laki pavetarac i elegantni faeton, sa kojim smo se već više puta upoznali, naročito one večeri u Oteju, zaokrenu naglo na ulaznu kapiju i iz njega iskoči pred kućnim stepenicama gospodin Andreja Kavalkanti, sav u zlatu, sav blistav, kao da se ženi nekom kneginjom.

On upita za grofovo zdravlje sa svojom uobičajenom intimnošću i, penjući se lako na prvi sprat, srete grofa navrh stepenica.

Primetivši mladog čoveka, grof stade. A što se tiče Andreje Kavalkantija, ništa ga nije moglo zaustaviti kad je već jednom bio zaplivao.

— Dobar dan, dragi gospodine od Monte Krista — reče on grofu.

— Ah, gospodin Andreja! — reče grof svojim napola podrugljivim glasom. — Kako ste?

— Divno, kao što vidite. Dolazim da razgovaram sa vama o hiljadu stvari. Ali, pre svega, da li ste pošli ili ste se vratili?

— Pošao sam, gospodine.

— Onda ću se popeti u vaša kola, ako dozvoljavate, da vas ne bih zadržavao. Tom će poći za nama na mom featonu.

— Ne, — reče grof sa prezrivim osmehom koji se jedva primećivao, ne želeći društvo mladoga čoveka — ne, više volim da vas primim ovde, dragi gospodine Andreja. Bolje je da razgovaramo u sobi, gde nema kočijaša da vam prisluškuje svaku reč.

Grof se, dakle, vrati u jedan mali salon na prvome spratu, sede, prebaci nogu preko noge i dade znak mladom čoveku da i on sedne.

Andreja napravi lice što je mogao veselije.

— Vi znate, dragi grofe, — reče on — da će se svečanost obaviti večeras. U devet časova izvršiće se potpisivanje ugovora kod tasta.

— Ah! Zbilja? — reče Monte Kristo.

— Kako! Zar je to novost za vas? Zar vas gospodin Danglar nije obavestio o toj svečanosti?

— Pa, sigurno, — reče grof — juče sam od njega dobio pismo, ali ne verujem da je čas bio naznačen.

— Moguće. Tast je verovatno smatrao da je to opšte poznato.

— Dakle, sad ste srećni, gospodine Kavalkanti, — reče Monte Kristo. — Vi sklapate večeras jednu od najprikladnijih bračnih veza. — A, pored toga, gospođica Danglar je lepa.

— Jeste, — odgovori Kavalkanti glasom punim skromnosti.

— I što je naročito važno, veoma je bogata, bar kako ja smatram — reče Monte Kristo.

— Smatrate da je veoma bogata? — ponovi mladi čovek.

— Nesumnjivo. Govori se da gospodin Danglar krije bar polovinu svoga imanja.

— A priznaje da ima petnaest do dvadeset miliona — reče Andreja sa pogledom koji je blistao od radosti.

— A da i ne računamo — dodade Monte Kristo — da se nalazi pred ulaskom u jednu vrstu poslova koji u Sjedinjenim Državama i u Engleskoj već pomalo prestaju da budu interesantni, ali su u Francuskoj sasvim novi.

— Da, da, poznato mi je o čemu želite da govorite: to je železnica, zar ne, za koju je dobio koncesiju?

— Tačno. Na tome će poslu zaraditi, po opštem mišljenju, najmanje deset miliona.

— Deset miliona! Mislite? To je divno! — reče Kavalkanti, koga je uzbuđivao metalni zvuk tih reči o zlatu.

— A da i ne govorimo — produži Monte Kristo — da će to celo imanje pripasti vama, što je i pravo, jer je gospođica Danglar jedinica. Uostalom, vaše je imanje, bar kako mi je rekao vaš otac, skoro jednako kao i imanje vaše verenice. Ali manimo se tih novčanih stvari. Znate, gospodine Andreja, da ste tu stvar svršili vešto, čak pomalo drsko.

— Ali ne baš rđavo — reče mladi čovek. — Rođen sam za diplomatu.

— Lepo. Ući ćete u diplomatiju. Diplomatija se, kao što znate, ne uči: to je stvar instinkta… A, recite, je li vam srce osvojila?

— Zaista, bojim se — odgovori Andreja tonom koji je čuo u Francuskom pozorištu i kojim bi Doranta ili Valer odgovorili Alcestu.

— A da li i ona vas pomalo voli?

— Valjda, — reče Andreja sa pobedničkim osmehom — pošto se udaje za mene. Ali ipak, ne zaboravimo jednu važnu stvar.

— Šta to?

— Da sam u svemu imao neobičnu pomoć.

— Ma nije valjda.

— Sigurno.

— Pomogle su vam prilike?

— Ne, vi.

— Ja? Ta nemojte, kneže — reče Monte Kristo naglašavajući izveštačeno tu titulu. — šta sam mogao ja da učinim za vas? Zar nije bilo dovoljno vaše ime, vaš društveni položaj, vaša lična vrednost?

— Ne, — reče Andreja — ne. I vi uzalud govorite, gospodine grofe, ja ostajem pri tome da je položaj čoveka kao što ste vi doprineo više nego moje ime, moj društveni položaj i moja vrednost.

— Potpuno se varate, gospodine — reče Monte Kristo, koji je osetio vešto lukavstvo mladog čoveka i razumeo kuda njegove reči ciljaju. — Vi ste stekli moju zaštitu tek pošto sam upoznao uticaj i bogatstvo vašeg gospodina oca. Najzad, ko mi je priredio zadovoljstvo da vas upoznam, s obzirom da vas nisam nikada ranije video, ni vas ni vašeg slavnog oca? Moja dva odlična prijatelja, lord Vilmor i opat Buzoni. Šta me je ohrabrilo, ne da jamčim za vas, nego da vas uvedem u društvo? Ime vašeg oca, koje je poznato i poštovano u Italiji. A vas lično ja ne poznajem.

Grofovo spokojstvo i savršena neusiljenost pokazaše Andreji da ga je u tom času stegla ruka jača od njegove i da nije bilo lako osloboditi se toga stiska.

— Ah, tako! — reče on. — Moj otac, dakle, zaista ima veliko imanje, gospodine grofe.

— Izgleda da ima, gospodine — odgovori Monte Kristo.

— Znate li da li je stigao miraz koji mi je obećao?

— Dobio sam avizu.

— A tri miliona?

— Tri miliona su, vrlo verovatno, na putu.

— Znači da ću ih stvarno dobiti?

— Bogami, gospodine, — reče grof — čini mi se da vam ni do sada novac nije nedostajao!

Andreja se iznenadi i zamisli za trenutak.

— Onda, gospodine, — reče on trgnuvši se iz svoga sanjarenja — ostaje mi još da vam uputim jednu molbu i vi ćete je razumeti, čak i ako bi vam bila i neprijatna.

— Govorite — reče Monte Kristo.

— Zahvaljujući svome bogatstvu, došao sam u vezu sa mnogo uglednih ljudi i imam, bar u ovom času, mnoštvo prijatelja. Ali, kada se ženim ovako, pred licem celog pariskog društva, potrebna mi je podrška jedne čuvene ličnosti u odsustvu očinske ruke, morala bi me jedna moćna ruka odvesti pred oltar. A moj otac neće doći u Pariz, zar ne?

— On je star, toliko puta ranjavan — reče Monte Kristo — i rane ga strahovito bole uvek kad mora da putuje.

— Razumem. I, vidite, došao sam da vas zamolim za jednu stvar.

— Mene.

— Da, vas.

— A šta to, bože moj?

— Eto to da njega zamenite.

— Kako, dragi moj gospodine, zar me tako malo poznajete, posle tolikih susreta u kojima sam imao sreću da se nađem sa vama, da možete jednu takvu stvar da tražite od mene? Da ste zatražili od mene da vam pozajmim pola miliona, mada se takve pozajmice retko čine, na časnu reč bila bi to za mene manja neprilika. Znajte, dakle, a mislim da sam vam to već jednom rekao, da grof od Monte Krista nije nikad prestao da u svoje učešće, naročito moralno, u stvarima ovoga sveta unosi skrupule, rekao bih čak sujeverje, jednog istočnjaka. Zar da u jednom venčanju uzmem učešća ja, koji imam jedan harem u Kairu, drugi u Smirni, treći u Carigradu? Nikad!

— Dakle, vi mi to odbijate.

— Načisto; da ste mi sin, da ste mi brat, i onda bih vam to odbio.

— Je li moguće! — poviče Andreja razočaran. — Pa šta da radim sada?

— Imate stotinu prijatelja, sami ste rekli.

— Tako je, ali ste me vi predstavili gospodinu Danglaru.

— Nikako! Ustanovimo činjenice onakve kakve su: ja sam vam pružio priliku da večerate zajedno s njim u Oteju, a vi ste mu se sami predstavili. Dođavola! To je nešto sasvim drugo.

— Da, ali, u mome venčanju, vi ste pomogli…

— Ja! Ni u čemu, i molim vas da verujete u to. Setite se onoga što sam vam govorio kada ste došli da me zamolite da ja idem u prosidbu: "Ja nikad ne posredujem u sklapanju braka, dragi moj kneže, to je moj princip".

Andreja se ugrize za usne.

— Ali, najzad, — reče on — bar ćete biti tamo?

— Sav će Pariz biti tamo?

— Oh! Naravno.

— Pa lepo, biću i ja kao i celi Pariz — reče grof.

— Da li ćete ugovor potpisati kao svedok?

— Oh! Za to ne vidim nikakve smetnje i moje skrupule ne idu dotle.

— Najzad, pošto nećete da mi date više, moram se zadovoljiti onim što mi dajete. Ali, još samo jednu reč, grofe.

— Šta to.

— Jedan savet.

— Pazite; savet je nešto gore nego usluga.

— Oh, ovaj mi možete dati, ne izlažući se nikakvoj neprilici.

— Recite.

— Miraz moje žene iznosi pet stotina hiljada franaka.

— Tu je cifru gospodin Danglar rekao i meni.

— Treba li da ga uzmem ili da ga ostavim kod beležnika?

— Evo kako se te stvari obično rade ako se želi da se pristojno učine. Prilikom potpisivanja ugovora, vaša dva beležnika zakažu sastanak za sutradan. Sutradan izmenjaju oba miraza, za koje jedan drugom uzajamno dadu priznanice. A zatim, kada se venčanje obavi, oni vam, kao starešine zajednice, predadu milione na raspolaganje.

— Mislim da sam čuo moga tasta — reče Andreja sa izvesnim slabo prikrivenim nemirom — kako je rekao da bi uložio naš novac u taj posao sa železnicom o kome ste mi maločas govorili.

— Pa lepo, — prihvati Monte Kristo — prema onome što sav svet tvrdi, to je način da se vaš kapital za godinu dana utrostruči. Baron Danglar je dobar otac i zna da računa.

— Sve je u redu, — reče Andreja — izuzev vašeg odbijanja, koje me je, ipak, dirnulo u srce.

— Nemojte ga pripisivati ničem drugom osim sasvim prirodnim skrupulama u ovakvoj prilici.

— Dobro, — reče Andreja — neka bude kao što velite. Doviđenja večeras u devet časova.

— Doviđenja.

I pored izvesnog grofovog otpora, čije usne prebledeše, a koji ipak sačuva svoj učtivi osmeh, Andreja ščepa ruku Monte Krista, steže je, skoči u svoj faeton i iščeze.

Četiri do pet časova, koji su mu još ostajali do devet uveče, Andreja upotrebi da poseti svoje prijatelje o kojima je govorio, da ih pozove kod bankara sa svom njihovom sjajnom pratnjom, obećavajući im akcije koje su svima bile zavrtele glavu i u kojima je Danglar u to vreme vodio glavnu reč.

I stvarno, u osam i po časova uveče gomila namirisanog sveta, koju je malo privlačila naklonost, ali mnogo više ona neodoljiva želja da se nađu tamo gde se zna da će biti nešto novo, ispunjavala je Danglarov veliki salon, galeriju koja se nalazila pored salona i tri druga salona na spratu.

Neki akademik bi rekao da su prijemi u višem društvu kao buketi cveća koji privlače nestalne leptire, ogladnele pčele i ljutite stršljene.

Ne treba ni reći da su saloni bili preplavljeni svetlošću sveća, koja se trepereći odbijala sa zlatnih venaca na svilene tapete, i sav rđavi ukus toga nameštaja, koji u sebi nije imao ničeg osim bogatstva, blistao je u svem svome sjaju.

Gospođica Evgenija je bila obučena s vanredno elegantnom jednostavnošću: haljina od bele svile sa belim vezom i jedna bela ruža u njenoj kao ugalj crnoj kosi predstavljale su sav njen ukras, koji nije bio obogaćen ni najmanjim nakitom.

Jedino se u njenim očima moglo čitati ono savršeno samopouzdanje kojim je htela da ospori ono što je, u njenim sopstvenim očima, bilo vulgarno devičansko u toj nevinoj toaleti.

Gospođa Danglar, na trideset koraka od nje, razgovarala je sa Debrejom, Bošanom i Šato-Renoom. Debrej je na tu veliku svečanost ponovo došao u tu kuću, ali kao i svi drugi, bez ikakve naročite privilegije.

Gospodin Danglar je, okružen poslanicima i finansijerima, objašnjavao svoju teoriju novih poreza, koje je nameravao da uvede kada ga vlada, pod pritiskom događaja, bude pozvala da preuzme ministarstvo.

Andreja je držao ispod ruke jednog od najpoznatijih dendija iz Opere, objašnjavajući mu prilično nepristojno, jer mu je bila potrebna drskost da bi izgledalo kao da se lagodno oseća, planove svoga budućeg života i raskoš koju je nameravao da provodi po pariskoj modi sa svojih sto sedamdeset i pet hiljada franaka godišnje rente.

Svet se kretao po salonima kao plima i oseka mora tirkiza, rubina, smaragda, opala i dijamanata.

Kao i uvek, moglo se primetiti da su najstarije žene najviše nakićene, a da se najružnije najviše ističu.

Ako je tu i bio neki lepi beli krin, neka ljupka i mirisna ruža, valjalo ih je tražiti skrivene negde u nekom uglu, iza neke majke sa turbanom ili iza tetke sa rajskom pticom na glavi.

Svakoga časa je usred toga meteža, buke i smeha vratarov glas objavljivao neko ime čuveno u finansijskim krugovima, poštovano u vojsci ili slavno u književnom svetu; a tada je nastajalo izvesno pomeranje pojedinih grupa.

Ali, na jednog takvog koji je imao privilegije da zaljulja taj okean ljudskih talasa, koliko ih je dolazilo koji su dočekivani sa ravnodušnošću ili sa podrugljivim osmehom.

U času kada je kazaljka na zlatnom brojčaniku velikog sata koji je prikazivao zaspalog Endimiona pokazivala devet časova i kada je zvono, verni tumač misli te mašine, izbijalo devet puta, začu se ime grofa od Monte Krista i sav se taj svet, kao od električnog udara, okrenu prema vratima.

Grof je bio obučen u crno odelo sa svojom uobičajenom jednostavnošću; beli prsluk je pokazivao njegove široke grudi; crni okovratnik imao je neku naročitu svežinu, ističući se pored muževne bledoće njegovog lica; jedini ukras bio mu je lanac na prsluku, koji je, kao tanki zlatni končić, presecao beli piket.

U istom se trenutku načini krug oko vrata.

Grof je, jednim jedinim pogledom, primetio gospođu Danglar na jednom kraju salona, gospodina Danglara na drugom i gospođicu Evgeniju pred sobom.

Prišao je najpre baronici, koja je razgovarala sa gospođom od Vilfora, koja je došla sama, jer je Valentina bila još uvek bolesna. A zatim, ne skrećući ni desno ni levo, jer su prisutni pred njim otvarali prolaz, priđe Evgeniji, kojoj čestita rečima tako brzim i uzdržljivim, da je ponosna umetnica bila iznenađena.

Pored nje se nalazila gospođica Lujza od Armilija, koja zahvali grofu na njegovim ljubaznim pismenim preporukama za Italiju, kojima je nameravala, kako mu je rekla, da se stalno koristi.

Pošto se pozdravio sa tim damama, on se okrenuo i našao pored Danglara, koji mu je prišao i pružio ruku.

Pošto je ispunio te tri društvene dužnosti, Monte Kristo zasta, prelazeći oko sebe onim samouverenim pogledom svojstvenim ljudima iz jednog naročitog sveta, ljudima od posebnog značaja, pogledom koji je, činilo se, govorio:

"Ja sam učinio ono što sam bio dužan, a sada neka drugi učine ono što su dužni meni".

Andreja je iz susednog salona u kome se nalazio čuo ono brujanje koje je dolazak Monte Krista izazvao u gomili i dotrča da pozdravi grofa.

Našao ga je potpuno okruženog svetom; ljudi su se tiskali da bi razgovarali s njime, kao što se uvek dešava onima koji govore malo, ali koji ne govore ništa bez vrednosti.

U tome su času ušli beležnici i spustili svoje hartije na zlatom izvezeni somotski stolnjak, kojim je bio pokriven sto sa pozlatama, pripremljen za potpis ugovora.

Jedan beležnik je seo, dok je drugi ostao na nogama.

Predstojalo je čitanje ugovora koji je polovina Pariza, prisutna toj svečanosti, trebalo da potpiše.

Svi zauzeše mesta, ili, bolje reći, žene se poređaše u krug, dok su ljudi ogovarali grozničavu uznemirenost Andrejinu, Danglarovu pažnju, Evgenijinu ravnodušnost i onaj slobodni i veseli način na koji se baronica odnosila prema tom važnom činu.

Ugovor je pročitan u dubokoj tišini. Ali, čim se čitanje završilo, u salonima nastade graja dva puta veća nego što je bila: te blistave sume, ti milioni koji su kao bujica ispunjavali budućnost dvoje mladih i koji su dopunili izložbu devojačke spreme i mladinih dijamanata, koja je bila napravljena u jednoj sobi određenoj naročito za to, odjekivali su sa svom svojom draži u tom zavidljivom skupu.

Čari gospođice Danglar izgledale su zbog toga u očima mladih ljudi dvostruko veće i u tome su času zasenjivale sunčev sjaj.

Što se tiče žena, ne treba ni reći da su smatrale, pored sve zavisti, da im ti milioni nisu bili potrebni da bi bile lepe.

Andreja je, okružen prijateljima koji su mu čestitali i ulagivali mu se, počinjao da veruje u stvarnost svoga sna i bio je na granici ludila.

Beležnik uze pero, diže ga svečano iznad glave i reče:

— Gospodo, sada će se izvršiti potpisivanje ugovora.

Trebalo je da baron potpiše prvi, zatim opunomoćenik gospodina Kavalkantija oca, onda baronica, a zatim budući supružnici, kako se to kaže onim strašnim stilom kojim se popunjavaju razni formulari.

Baron uze pero i potpisa, a zatim opunomoćenik gospodina Kavalkantija.

Baronica priđe držeći pod ruku gospođu od Vilfora.

— Draga prijateljice, — reče ona uzimajući pero — zar to nije strašno da nas iznenadni događaj u vezi sa onim ubistvom i krađom u kojoj gospodin grof od Monte Krista zamalo nije bio žrtva lišava večeras prisutnosti gospodina od Vilfora.

— Oh, bože moj! — reče Danglar istim tonom kao kad bi rekao: Vere mi, to je meni sasvim svejedno!

— Bojim se, — reče Monte Kristo prilazeći — da sam ja i nehotice prouzrokovao njegovo odsustvo.

— Kako! Vi, grofe? — reče gospođa Danglar potpisujući. — Ako je tako, pazite, to vam neću nikad oprostiti.

Andreja se sav pretvorio u uho.

— Mada tu nema moje krivice, — reče grof — ipak mi je stalo da to konstatujem.

Svi su slušali sa velikim interesovanjem: Monte Kristo, koji je tako retko otvarao usta, hteo je da govori.

— Vi se sećate — rekao je grof usred najdublje tišine — da je kod mene izdahnuo onaj nesrećnik koji je došao da me pokrade i koga je, kako se veruje, ubio njegov saučesnik.

— Da — reče Danglar.

— E, vidite, da bi mu pružili prvu pomoć, skinuli su mu odelo i njegove haljine bacili u jedan ugao, odakle ih je policija uzela. Međutim; kada su uzeli kaput i pantalone da bi ih odneli u sud, zaboravili su prsluk.

Andreja primetno prebledi i lagano se povuče prema vratima. Video je kako se na horizontu pojavljuje oblak, a činilo mu se da taj oblak donosi buru.

— Eto, danas su pronašli taj nesrećni prsluk, sav natopljen krvlju i probušen na mestu gde je srce.

Dame su kriknule a dve tri su se pripremile da padnu u nesvest.

— Doneli su mi prsluk. Niko nije znao otkuda se stvorio taj dronjak; samo sam ja pomislio da je to prsluk onog nesrećnika. Najednom je moj sobar, pretresajući sa odvratnošću tu pokojnikovu ostavštinu, osetio u džepu neku hartiju i izvukao je: to je bilo pismo upućeno… kome? Vama, barone.

— Meni? — uzviknu Danglar.

— Oh, bože moj, vama. Uspeo sam da pročitam vaše ime ispod krvi kojom je pisamce bilo umrljano — odgovori Monte Kristo usred opštih usklika iznenađenja.

— Ali, — upita gospođa Danglar gledajući uznemireno svoga muža — zašto je to sprečilo gospodina od Vilfora?

— Stvar je prosta, gospođo — odgovori Monte Kristo. — Prsluk i pismo su ono što se naziva dokaznim sredstvima. Ja sam i pismo i prsluk poslao gospodinu državnom tužiocu. Vi ćete to shvatiti, dragi moj barone, zakonski put je najsigurniji u krivičnim stvarima: možda se radilo o nekoj mahinaciji upravljenoj protiv vas.

Gledajući netremice Monte Krista, Andreja nestade u drugom salonu.

— To je moguće — reče Danglar. — Nije li onaj ubijeni bivši robijaš?

— Da, — odgovori grof — bivši robijaš po imenu Kadrus.

Danglar lako preblede. Andreja izmače iz drugog salona i pređe u predsoblje.

— Ali, potpisujte, potpisujte! — reče Monte Kristo. — Vidim da je moja priča uzbudila sav svet i ja veoma pokorno molim da mi oprostite, vi, gospođo baronice, i vi, gospođice Danglar.

Baronica, koja je upravo potpisala, vrati pero beležniku.

— Gospodin knez Kavalkanti — reče beležnik. — Gospodine kneže Kavalkanti, gde ste?

— Andreja! Andreja! — ponovi više mladih ljudi koji su sa plemenitim Italijanom već bili toliko intimni da su ga nazivali krštenim imenom.

— Pozovite kneza i obavestite ga da je na njega došao red da potpiše! — povika Danglar jednome vrataru.

Ali, u istom času prestravljena gomila prisutnih odli se u glavni salon kao da je neko užasno čudovište upalo u odaje, quaerens quem devoret.

Ljudi su, zaista, imali razloga da se uplaše i da ustuknu.

Jedan žandarmerijski oficir je raspoređivao po dva žandarma na vrata od svakog salona i sam se uputio Danglaru iza jednog policijskog komesara opasanog službenom ešarpom.

Gospođa Danglar vrisnu i onesvesti se.

Zvanice su mogle videti kako se od straha izmenilo lice Danglarevo, koji se osetio ugrožen, jer izvesne savesti nisu nikad mirne.

— U čemu je stvar, gospodine? — upita Monte Kristo, koji pođe u susret komesaru.

Službenik upita ne odgovorivši grofu:

— Ko se od vas, gospodo, zove Andreja Kavalkanti?

Uzvici zaprepašćenja začuše se iz svih uglova salona. Tražili su ga i raspitivali se gde je.

— Ali, ko je taj Andreja Kavalkanti? — upita Danglar skoro unezveren.

— Jedan bivši robijaš, koji je pobegao sa robije iz Tulona.

— A kakav je zločin učinio?

— Optužen je — reče komesar svojim hladnim glasom — da je ubio nekog Kadrusa, svoga bivšeg druga sa robije, u času kada je taj Kadrus izlazio iz kuće grofa od Monte Krista.

Monte Kristo baci jedan brz pogled oko sebe. Andreja je bio iščezao.

20. PUT ZA BELGIJU

Nekoliko trenutaka posle pometnje do koje je u salonima gospodina Danglara došlo usled neočekivane pojave žandarmerijskog oficira i otkrića koje je usledilo, prostrana kuća se ispraznila brzinom koju bi među zvanicama izazvao neki slučaj kuge ili kolere: svi su se požurili da se za nekoliko minuta povuku, ili, bolje reći, da pobegnu na sva vrata, na sve stepenice, na sve izlaze, jer se tu radilo o slučaju u kome čak ne treba ni pokušati da se učine one banalne izjave saučešća koje su u velikim katastrofama dosadne i od najboljih prijatelja.

U kući je ostao samo Danglar, koji se zatvorio u svoj kabinet, gde je davao svoj iskaz žandarmerijskom oficiru, zatim preneražena gospođa Danglar u svome budoaru i Evgenija, koja se ponosnog pogleda i smešeći se prezrivo povukla u svoju sobu sa svojom nerazdvojnom drugaricom gospođicom Lujzom od Armilija.

Što se tiče mnogobrojnih slugu, kojih je te večeri bilo još više nego obično, jer su im zbog svečanosti bili pridodati poslastičari, kuvari i kelneri iz kafane Pariz, niko se od njih više nije brinuo za svoj posao, koji je, uostalom, sasvim prirodno obustavljen. Skupljali su se u grupicama po sobama, u kuhinji, u trpezariji, izlivajući na svoje odsutne gospodare svoj bes zbog onog što su nazivali svojom sramotom.

Među tim raznim osobama, koje su bile obuzete svaka svojim posebnim interesima, samo dve zaslužuju da se njima pozabavimo: to su gospođica Evgenija Danglar i gospođica Lujza od Armilija.

Mlada verenica se, kao što smo rekli, ponosnog izgleda, smešeći se prezrivo, sa držanjem uvređene kraljice, povukla sa svojom drugaricom koja je bila bleda i uzbuđena više nego i sama Evgenija.

Pošto je ušla u svoju sobu, Evgenija zaključa vrata iznutra, dok se Lujza spusti na jednu stolicu.

— Oh, bože moj, bože moj! Strašna stvar, — reče mlada muzičarka — ko bi to mogao i pomisliti? Gospodin Andreja Kavalkanti… ubica… odbegli robijač!…

Jedan ironični osmeh iskrivi Evgenijine usne.

— Zaista, kao da mi je tako nešto bilo suđeno — reče ona. — Izbegla sam Morserfa da bih pala u ruke Kavalkantiju!

— Oh! Ne mešaj tu dvojicu, Evgenija.

— Ćuti, svi su ljudi gadni i srećna sam što mogu još nešto i više nego da ih mrzim: sada ih prezirem.

— Šta ćemo raditi? — upita Lujza.

— Šta ćemo raditi?

— Da.

— Pa, ono što bismo učinile za tri dana… Otputovaćemo.

— Dakle, iako se ne udaješ, ipak hoćeš da otputuješ?

— Slušaj, Lujza, ispunjuje me užasom život u svetu u kome je sve propisano, odmereno, uređeno kao naša hartija za note. Ono što sam uvek želela, za čim sam težila, za čim sam žudela, to je život umetnice, život slobodan, nezavisan, u kome se polaže račun jedino samome sebi. Zašto bismo ostale? Da bi me posle mesec dana pokušali da udaju ponovo za nekoga? Možda za gospodina Debreja, na šta su pomišljali u jednom trenutku. Ne, Lujza, ne, večerašnji događaj poslužiće mi kao izgovor: ja ga nisam tražila, ja ga nisam iskala; bog mi ga je poslao i dobro mi je došao.

— Kako si ti snažna i hrabra! — reče nežna plava devojka svojoj crnoj drugarici.

— Zar me još nisi upoznala? Čuj, Lujza, razgovarajmo o našoj stvari. Jesu li plaćena poštanska kola…

— Plaćena su, srećom, pre tri dana.

— Jesi li ih smestila tamo odakle ćemo krenuti?

— Da.

— Naš pasoš?

— Evo ga!

I Evgenija, sa svojim uobičajenim samopouzdanjem, razvi hartiju i pročita:

Gospodin Leon od Armilija, star dvadeset godina, po zanimanju umetnik, kose crne, očiju crnih, na putu sa svojom sestrom.

— Divno! Preko koga si nabavila taj pasoš?

— Kada sam posetila gospodina grofa od Monte Krista da bih od njega zamolila pisma za direktore pozorišta u Rimu i Napulju, izrazila sam mu bojazan da putujem kao žena. On me je potpuno shvatio i stavio mi se na raspoloženje da mi nabavi pasoš za muškarca. Dva dana docnije dobila sam ovaj pasoš, u koji sam unela svojom rukom: Na putu sa svojom sestrom.

— Divno! — reče veselo Evgenija. — Ostalo je još samo da spremimo kofere. Krenućemo večeras, posle nesuđenog potpisivanja ugovora, umesto da smo krenule uveče posle svadbe. U tome je cela razlika.

— Razmisli dobro, Evgenija.

— O, ja sam već o svemu razmislila. Ne mogu više da slušam samo o mesečnim bilansima, o hosi, o besi, o španskom zajmu, o zajmu Haiti. Umesto toga, Lujzo, hoću vazduh, slobodu, pesmu ptica, lombardijske ravnice, Venecijanske kanale, rimske palate, napuljske plaže. Koliko imamo, Lujzo?

Mlada devojka izvuče iz pisaćeg stola ukrašenog rezbarijom jedan mali novčanik sa bravom, otvori ga i izvadi dvadeset i tri novčanice.

— Dvadeset i tri hiljade franaka — reče ona.

— I najmanje još toliko u dijamantima i biserima — reče Evgenija. — Mi smo bogate. Sa četrdeset i pet hiljada franaka možemo da živimo dve godine kao princeze, a ako bismo bile malo skromnije, doteglo bi i za četiri. Ali, pre nego što prođe šest meseci, udvostručićemo naš kapital, ti tvojom muzikom, a ja mojim glasom. Dakle, uzmi na sebe brigu o novcu, a ja ću se brinuti za kutiju sa nakitom; ako bi se jednoj desila ta nesreća da izgubi svoje blago, ostaće nam još uvek ono što se kod druge nalazi. A sada, kofer! Požurimo se, daj kofer!

— Čekaj, —reče Lujza, osluškujući na vratima gospođe Danglar.

— Čega se plašiš?

— Da nas neko ne zateče.

— Vrata su zatvorena.

— Mogu tražiti da otvorimo.

— Neka traže koliko hoće, nećemo otvoriti.

— Ti si prava Amazonka, Evgenijo.

I dve mlade devojke počeše strašnom brzinom da trpaju u kofer sve što su smatrale da će im na putu biti potrebno.

— A sad, — reče Evgenija — zatvori kofer dok se ja presvučem.

Lujza pritisnu iz sve snage svojim malim belim rukama poklopac od kofera.

— Ne mogu, — reče ona — nisam dovoljno jaka. Zatvori ti.

— Ah, tačno, — reče Evgenija smejući se — zaboravila sam da sam ja Herkul, a da si ti bleda Omfala.

I mlada devojka prisloni koleno na kofer, pritisnu svojim belim mišićavim rukama poklopac, dobro ga zatvori, a gospođica od Armilija provuče katanac između dva prstena.

Pošto su taj posao završile, Evgenija otvori jedan mali orman, od koga je imala ključ kod sebe, i izvadi iz njega vatiran putnički ogrtač od ljubičaste svile.

— Uzmi, — reče ona — vidiš da sam mislila na sve: sa ovim ogrtačem neće ti biti hladno.

— A ti?

— Oh! Meni nije nikad hladno, znaš i sama. Uostalom u muškom odelu…

— Ovde ćeš se obući?

— Pa, naravno.

— Hoćemo li imati vremena?

— Ne brini se ni najmanje, kukavico — svi su se u kući zabavili onim što se desilo. Uostalom, šta je čudno u tome ako se i zatvorim u sobu, kada se ima u vidu očajanje u kome bih se morala nalaziti.

— Da, to je istina, umirila si me.

— Dođi i pomozi mi.

I iz istog ormana, iz koga je izvadila ogrtač koji je dala gospođici od Armilija i kojim je mlada devojka već ogrnula ramena, ona izvadi muško odelo, potpuno, od cipela do redengota, sa potrebnim rubljem, ali bez ičeg suvišnog.

A tada, brzinom koja je pokazivala da joj to, bez sumnje, nije bio prvi put da oblači muško odelo, Evgenija navuče pantalone i cipele, sveza kravatu, zakopča do pod grlo visoki prsluk i navuče redengot, koji je isticao njen nežni i vitki stas.

— Oh, vrlo dobro! Zaista, vrlo dobro, — reče Lujza posmatrajući je sa divljenjem ali, kako će te lepe crne kose, te divne vitice, za kojima su od zavisti uzdisale sve žene, stajati ispod muškog šešira, koji tamo vidim?

— Videćeš — reče Evgenija.

I, dohvativši levom rukom svoju debelu pletenicu oko koje su se njeni dugački prsti jedva mogli da sastave, ona uze desnom rukom dugačke makaze i uskoro se začu njihovo škripanje u gustoj i sjajnoj kosi, koja pade kraj nogu mlade devojke, koja se bila nagnula nazad da joj kosa ne bi pala na redengot.

Pošto je podsekla kosu pozadi, Evgenija pređe na uvojke sa strana, koje takođe podseče ne pokazujući ni najmanje žaljenja. Naprotiv, njene su se oči ispod obrva, crnih kao abonos, sjajile sa još više žara i radosti nego obično.

— Oh, prekrasne kose! — reče Lujza sa žaljenjem.

— Eh! Zar ne izgledam sto puta bolje ovako? — uzviknu Evgenija, gladeći raščupale uvojke svoje kose. — Zar ne nalaziš da sam još lepša ovako?

— Oh, ti si lepa, uvek lepa! — povika Lujza. — A sad, kuda ćemo?

— Pa, ako hoćeš u Brisel. U tom pravcu je granica najbliža. Idemo u Brisel, Lijež, Eks-la-Šatel, odatle ćemo uz Rajnu do Strasbura, proći ćemo kroz Švajcarsku i sići ćemo u Italiju preko Svetog Gotharda. Slažeš li se?

— Pa, naravno.

— Šta gledaš?

— Gledam tebe. Zaista, divna si ovako. Ovo je kao otmica, kao da me kradeš!

— Eh, boga mu, tako je!

— Oh! Čini mi se kao da sam čula neku psovku, Evgenija?

I dve mlade devojke, za koje bi svak verovao da se kupaju u suzama, jedna radi sebe a druga zbog svoje prijateljice, prasnuše u smeh, uklanjajući vidljive tragove nereda koji je pratio njihove pripreme za bekstvo.

A zatim, pošto su ugasile svetlost, sa ispitivačkim pogledom, ispružena vrata, osluškujući svaki šum, otvoriše vrata jednog kabineta za oblačenje iz koga se izlazilo na stepenice za poslugu i u dvorište. Evgenija je išla prva, noseći u jednoj ruci kofer, koji je gospođica od Armilija s mukom pridržavala, podižući ga obema rukama za drugu ručicu.

Dvorište je bilo prazno. Izbijalo je pola noći.

Kod vratara je još gorela svetlost.

Evgenija se lagano približi i ugleda vratara kako spava u dnu svoje lože, zavaljen u fotelji.

Ona se vrati Lujzi, ponovo uze kofer, koji je za trenutak spustila na zemlju i, držeći se senke pored zida, pređoše obe pod kapiju.

Evgenija sakri Lujzu u ugao kraj vrata, tako da vratar vidi samo jednu osobu ako bi mu slučajno palo na pamet da se probudi.

A zatim izađe na svetlost lampe koja je osvetljavala dvorište.

— Otvarajte! — povika ona svojim lepim kontra altom, kucajući na okno.

Vratar se diže kao što je Evgenija i predviđala i približi se nekoliko koraka da bi video osobu koja je izlazila. Međutim, ugledavši nekog mladog čoveka kako nestrpljivo lupka prutom po pantalonama, on otvori odmah.

U istom času provuče se Lujza, kao zmija, kroz odškrinuta vrata i lako iskoči napolje. Za njom izađe i Evgenija, na izgled mirna, iako je, vrlo verovatno, njeno srce udaralo brže nego obično.

Naišao je jedan nosač kome su dale kofer, naredivši mu da ga nosi u ulicu Viktoar broj 36, dok su same pošle iza tog čoveka, čije je prisustvo umirivalo Lujzu. Evgenija je, međutim, bila jaka kao Judita ili Dalila.

Stigli su do označenog broja. Evgenija naredi nosaču da spusti kofer na zemlju, isplati ga i otpusti pošto zakuca na kapak od prozora.

Bio je to prozor na stanu jedne male krojačice koja je unapred bila pripremljena: ona otvori odmah, jer još nije bila legla.

— Gospođice, — reče Evgenija — recite nastojniku da izvede kola iz staje i pošaljite ga da potraži konje na pošti. Dajte mu ovih pet franaka za njegov trud.

— Zaista, — reče Lujza — ja ti se divim i skoro bih rekla da te poštujem.

Krojačica ih je začuđeno gledala, ali kako joj je bilo rečeno da će i ona dobiti dvadeset zlatnika, ne reče ništa.

Četvrt časa docnije vrati se nastojnik sa kočijašem i konjima, koji su za čas bili upregnuti u kola, za koja nastojnik priveza kofer konopcem.

— Evo vam pasoš — reče kočijaš. — Kojim ćemo putem krenuti, mladi građanine?

— Putem za Fontenblo — odgovori Evgenija skoro muškim glasom.

— Kako! Šta si mu rekla? — upita Lujza.

— Da sakrijem trag — reče Evgenija. — Ova žena, kojoj smo mi dali dvadeset zlatnika može nas izdati za četrdeset. Kada budemo na bulevaru, promenićemo pravac.

I mlada devojka uskoči u kočiju, odlično udešenu za spavanje, skoro i ne dodirnuvši papuču.

— Ti uvek imaš pravo, Evgenija — reče učiteljica pevanja, pošto je sela pored svoje prijateljice.

Malo docnije, pošto je okrenuo na pravi put, kočijaš je, pucketajući svojim bičem, prešao kapiju Sen-Marten.

— Ah, — reče Lujza udahnuvši vazduh — evo nas van Pariza.

— Da, draga moja, i otmica je izvršena — odgovori Evgenija.

— Da, ali bez nasilja — reče Lujza.

— To ću uvažiti kao olakšavajuću okolnost — odgovori Evgenija.

Te se reči izgubiše u buci koju su pravila kola kotrljajući se po kaldrmi Vilete.

Gospodin Danglar više nije imao kćer.

ŠESTI DEO

1. GOSTIONICA "ZVONO I BOCA"

Pustimo sada gospođicu Danglar i njenu prijateljicu da se voze putem za Brisel i vratimo se jadnom Andreji Kavalkantiju, koji je na putu razvoja svoje sreće onako kobno zaustavljen.

Gospodin Andreja Kavalkanti je, i pored svojih još uvek mladih godina, bio dečko vrlo vešt i vrlo bistar.

Videli smo kako se, pri prvom žagoru koji je nastao u salonu, malo-pomalo približio vratima, kako je prošao kroz dve-tri sobe i kako je najzad iščezao.

Zaboravili smo, međutim, da napomenemo nešto što ipak ne sme biti propušteno; u jednoj od tih soba kroz koje je Kavalkanti prošao bila je izložena devojačka sprema verenice, kutije sa dijamantima, kašmirski šalovi, čipke iz Valansijena, velovi iz Engleske; prosto, sve ono što sačinjava čitav jedan svet stvari koje bacaju čoveka u iskušenje, a pri čijem pomenu zaigra srce svake mlade devojke, jednom rečju ono što se naziva spremom.

Dakle, kada je prolazio kroz tu sobu, Andreja je uzeo najskuplji od svih izloženih nakita, što dokazuje da je bio ne samo vrlo bistar i vrlo vešt nego i dalekovid.

Pošto se na taj način pobrinuo za putne troškove, Andreja se osetio upola lakši, tako da je lako iskočio kroz prozor i izmakao žandarmima iz ruku.

Kršan i stasit kao antički borac, žilav kao Spartanac, Andreja je trčao četvrt časa, ne znajući ni sam kuda, želeći samo da izmakne od mesta na kome ga zamalo nisu uhvatili.

Trčeći iz ulice Mon-Blan, našao se, sa onim instinktom za prepreke koji je lopovima urođen kao zecu instinkt za njegovo leglo, na kraju Lafajetove ulice.

Tu se zaustavio sav zadihan.

— Da li sam izgubljen? — upita se on. — Ne, ako budem imao više energije nego moji neprijatelji. Moj spas leži prosto u nekoliko desetina kilometara.

U tome trenutku primeti jedan fijaker koji je dolazio iz ulice Poasonijer. Kočijaš je pušio lulu natmurenog izgleda. Izgledalo je kao da se uputio na kraj predgrađa Sen-Deni, gde je verovatno stanovao.

— Hej, prijatelju! — uzviknu Benedeto.

— Šta je, građanine? — upita kočijaš.

— Je li vaš konj umoran?

— Umoran! Pa sigurno! Nije ništa radio celog božjeg dana. Četiri bedne vožnje i dvadeset sua bakšiša, u svemu sedam franaka. A deset moram da predam gazdi!

— Hoćete li da na tih sedam dodate još dvadeset franaka, a?

— Sa zadovoljstvom, građanine. Dvadeset franaka nije za potcenjivanje. A šta bi trebalo da uradim za to?

— Jednu vrlo laku stvar, ako vaš konj nije umoran.

— Ja vam kažem da će leteti kao vetar. Recite samo u kome pravcu da krenemo.

— U pravcu Luvra.

— Ah, ah! Taj mi je kraj poznat po dobrom piću.

— Tako je. Radi se, dakle, o tome da stignemo jednog mog prijatelja sa kojim ću sutra ići u lov kod La Šapel-an-Servala. Trebalo je da me sa svojim kolima sačeka ovde u jedanaest i po časova. A sad je pola noći. Sigurno mu je dosadilo da me čeka i krenuo je sam.

— Moguće.

— Dakle, hoćete li pokušati da ga stignete.

— Ništa drugo i ne želim.

— Ako ga ne stignemo do Buržea, dobićete dvadeset franaka. Ako ga ne stignemo do Luvra, trideset.

— A, ako ga stignemo?

— Četrdeset! — reče Andreja, koji je jedan trenutak oklevao, ali se setio da ništa ne gubi ako i obeća.

— U redu! — reče kočijaš. — Penjite se i krećimo. Hajde, napred…

Andreja se pope u fijaker, koji velikom brzinom preseče predgrađe Sen-Deni, projuri ulicom Sen-Marten, prođe kroz kapiju i produži beskrajnom Viletom.

Jasno je da nisu mogli stići toga izmišljenog prijatelja, ali je Kavalkanti ipak, s vremena na vreme, pitao odocnele putnike ili se raspitivao u krčmama koje su još bile otvorene da li su videli jednu zelenu kočiju u koju je upregnut doratast konj. A kako na putu za Holandiju ima mnogo kočija i kako je devet desetina zelenih, obaveštenja su na svakom koraku padala kao kiša.

Svaki put su govorili da su kočije upravo videli, da ispred njih nije ni na pet stotina, ni na dve stotine, ni na stotinu koraka. Najzad bi ih prešli i pokazalo bi se da u tim kočijama nije bio onaj.

Na jednom mestu su ih, međutim, neka kola ostavila iza sebe. Bile su to kočije koje su u galopu vozila dva poštanska konja.

— Ah, — zaželi Kavalkanti u sebi — da su mi ta kola i ta dva konja, a naročito da mi je pasoš sa kojim se takvi konji mogu dobiti!

I on duboko uzdahnu.

U tim kolima je bežala gospođica Danglar sa gospođicom od Armilija.

— Teraj, teraj, — reče Andreja — moramo ga stići.

I jadni konj je produžio besnim kasom, kojim je jurio još od kapije, dok nije stigao u Luvr sav oznojen.

— Zaista, — reče Andreja — vidim da moga prijatelja neću stići, a upropastio bih vašeg konja. Bolje je da se zaustavimo. Evo vam vaših trideset franaka, a ja idem da spavam kod Crvenog konja. Uzeću prva kola u kojima nađem mesto. Laku noć, prijatelju.

I pošto izbroja kočijašu u ruku šest komada po pet franaka, Andreja iskoči na kaldrmu.

Kočijaš veselo gurnu novac u džep i krenu korakom za Pariz. Andreja se napravi kao da ide u hotel Crveni konj, ali se zaustavi za trenutak u vratima, osluškujući šum fijakera koji se udaljavao, gubeći se na horizontu, a onda produži svoj beg brzim gimnastičkim korakom i pretrča tako dve milje.

Tu se malo odmori. Morao se nalaziti sasvim blizu mesta La-Šapel-an-Serval, koje je spomenuo kočijašu kao svoj cilj.

Nije umor zadržao Andreju Kavalkantija. Zadržala ga je potreba da donese neku odluku, potreba da izradi neki plan.

Nije se mogao popeti ni u brza ni u redovna poštanska kola, jer mu je za putovanje u poštanskim kolima bio neophodan pasoš.

Ostati u oblasti Oaze, to jest u jednoj od najizloženijih oblasti Francuske, jednoj od onih koje su pod najvećom prismotrom, bilo je takođe nemoguće, naročito za čoveka stručnjaka u krivičnim stvarima kakav je bio Andreja.

Andreja je seo na zemlju s druge strane jarka, spustio je glavu u ruke i počeo da razmišlja.

Posle deset minuta digao je glavu: odluka je bila doneta.

Isprljao je tada prašinom celu jednu stranu svoga ogrtača, koji je u begu skinuo sa vešalice u predsoblju i kojim je sakrio svoje svečano odelo, a onda, pošto je stigao u La-šapel-an-Serval, odvažno zakuca na vrata jedine gostionice u tom kraju. Gazda mu otvori.

— Prijatelju, — reče Andreja — išao sam iz Monrefontena u Sanlis, kad mi konj, jedan vrlo nezgodan konj, odskoči u stranu i baci me na deset metara od sebe. Moram još noćas stići u Kompijenj, inače ću moju porodicu baciti u veliku brigu. Možete li mi iznajmiti konja?

Svaki gostioničar ima uvek kakvog bilo konja, dobrog ili rđavog.

Gostioničar iz La-šapel-an-Servala pozva konjušara i naredi mu da osedla Belca, a zatim probudi svoga sina, dečaka od sedam godina, koji je morao jahati na sapima iza gospodara da bi vratio konja kući.

Andreja dade gostioničaru dvadeset franaka i, dok je vadio novac iz džepa, ispusti jednu posetnicu na zemlju.

To je bila posetnica jednog od njegovih prijatelja iz kafane Pariz. Pošto je Andreja otišao, gostioničar diže posetnicu koja je ispala iz Andrejinog džepa, ubeđen da je svoga konja iznajmio gospodinu grofu od Moleona, iz ulice Sen Dominik broj 25. To je bilo ime i adresa sa posetnice.

Belac nije išao brzo, ali je išao korakom ujednačenim i stalnim. Za tri i po časa Andreja je prešao devet milja koje su ga delile od Kompijenja. Kada je na opštinskom časovniku izbijalo četiri časa, stigao je na trg na kome se zaustavljaju poštanska kola.

U Kompijenju se nalazi jedna izvrsna gostionica, koju ne zaboravlja niko ko je u njoj makar samo jednom prenoćio.

Andreja se seti gostionice Zvono i boca u kojoj se jedanput zadržao prilikom jednog od svojih lutanja po okolini Pariza. Osvrnu se oko sebe, ugleda pri svetlosti fenjera znak koji je pokazivao gostionicu i otpusti dečka, pošto mu dade svu sitninu koju je imao pri sebi. A onda zakuca na vrata smatrajući potpuno opravdano, da pred sobom ima tri do četiri časa i da je najbolje pripremiti se dobrim snom i dobrom večerom za napore koji ga očekuju.

Vrata mu otvori jedan momak.

— Prijatelju, — reče Andreja — dolazim iz Sen-Žan-o-Boa, gde sam večerao. Nameravao sam da uhvatim poštanska kola koja prolaze u pola noći, ali sam zalutao kao neka budala i već četiri časa lutam po šumi. Dajte mi neku lepu sobu koja gleda u dvorište i pošaljite mi jedno hladno pile i bocu vina.

Momak nije ništa posumnjao. Andreja je govorio savršeno mirno, držao je cigaru u ustima i ruke u džepovima od kaputa. Odelo mu je bilo elegantno, brada sveže izbrijana, cipele besprekorne; imao je izgled nekog odocnelog suseda.

Dok mu je momak spremao sobu, digla se i gazdarica. Andreja je dočeka s najljubaznijim osmehom i upita je da li bi mogao dobiti sobu broj tri, koju je već jednom imao, kada se poslednji put zadržavao u Kompijenju. Na žalost, sobu broj tri zauzeo je jedan mladi čovek, koji putuje sa svojom sestrom.

Andreja je izgledao očajan. Utešio se tek kada ga je gazdarica uverila da soba broj sedam, koju su spremali za njega, ima isti položaj kao i soba broj tri. Grejući noge i pričajući o poslednjim trkama u Šantiliju, čekao je da ga obaveste da je soba spremna.

Nije Andreja bez razloga govorio o lepim sobama koje gledaju u dvorište. Dvorište gostionice Zvono, sa galerijama na tri sprata, koje mu daju izgled pozorišne sale, puno jasmina i paviti koja se penje uz stubove, lake kao kakav prirodni ukras, predstavlja jedan od najprijatnijih ulaza u bilo koju gostionicu na svetu.

Pile je bilo sveže, vino je bilo staro, vatra je svetlela i pucketala: Andreja se začudi kako večera sa tako dobrim apetitom, kao da mu se ništa nije dogodilo.

A zatim leže i skoro odmah zaspa onim dubokim snom kakvim spavaju dvadesetogodišnji mladići, čak i kada imaju grižu savesti.

Međutim, moramo priznati da Andreja, i pored toga što je imao dovoljno razloga za grižu savesti, grižu savesti ipak nije imao.

Evo kakav je bio Andrejin plan, plan na kome se, najvećim delom, zasnivalo njegovo osećanje sigurnosti.

Ustaće kada se razdani i otići će iz gostionice pošto u redu izmiri svoj račun. Otići će u šumu i za novac će se smestiti, pod izgovorom da se bavi slikarstvom, kod nekog seljaka. Zatim će nabaviti sekiru i odelo drvoseče: skinuće svoje elegantno odelo i obući će se u radnika. A zatim će sa rukama prljavim od zemlje, sa kosom potamnelom od olovnog češlja, sa kožom preplanulom zahvaljujući jednom receptu koji su mu dali njegovi nekadašnji drugovi sa robije, stići do granice idući kroz šume noću, spavajući danju, takođe u šumama ili u kamenolomima, i prilazeći nastanjenim mestima samo da bi s vremena na vreme kupio hleba.

A kada pređe granicu, unovčiće svoje dijamante i novac koji za njih dobije, sa desetak banknota po hiljadu franaka koje je uvek nosio uza se za slučaj da mu se šta desi, iznosiće oko pedeset hiljada franaka, što mu, u njegovoj filozofiji, nije izgledalo baš suviše crno stanje stvari.

Uostalom, računao je i sa tim da su Danglarovi zainteresovani da se ne diže buka oko nezgode koja im se desila.

Eto zašto je Andreja, osim umora, brzo i čvrsto zaspao.

Da bi se ujutro što pre probudio, Andreja nije zatvorio kapke na prozorima i zadovoljio se samo time da namakne rezu na vratima i da na svoj noćni sto stavi jedan vrlo šiljat nož, čije mu je odlično sečivo bilo dobro poznato i od koga se nije nikad odvajao.

Oko sedam časova ujutro probudi ga sunčev zrak, topao i svetao, koji mu pade na lice.

U svakom pravilno razvijenom mozgu ima jedna vladajuća misao, ona koja se pri buđenju prva pojavi, što uveče poslednja utone u san.

Andreja još nije bio potpuno ni otvorio oči, a već mu je njegova vladajuća misao šaputala na uho da je spavao isuviše dugo.

On skoči sa kreveta i pritrča prozoru.

Jedan žandarm je prolazio dvorištem.

Žandarm je najupadljiviji predmet što postoji na svetu, čak i za oko čoveka koji nema nikakve bojazni, a za savest plašljivu, ili za savest koja ima razloga da se plaši, boje žandarmske uniforme, žuta, plava i bela, postaju strašne boje.

— Otkuda žandarm? — upita se Andreja.

I odmah odgovori samome sebi, sa onom logikom koju je čitalac već morao kod njega zapaziti:

— Nema ničeg čudnog u tom da se nađe žandarm u jednoj gostionici; ali, obucimo se.

I mladi čovek se obuče brzinom koju nije ni najmanje izgubio otkada je imao sobara, u toku nekoliko meseci mondenskog života kojim je živeo u Parizu.

— U redu, — reče Andreja oblačeći se — sačekaću da ode, a kada ode, kidnuću i ja.

Još dok je govorio te reči, Andreja polako priđe prozoru, pošto je već obukao cipele i svezao kravatu, i podiže po drugi put zavesu od muslina.

Ne samo da prvi žandarm nije bio otišao, nego mladi čovek primeti i drugu plavo-žuto-belu uniformu ispod stepenica, jedinih kojima je mogao sići, dok se treći, na konju i sa karabinom u ruci, nalazio kao straža pred kapijom sa ulice, jedinom kroz koju je mogao izaći.

Taj treći žandarm je kazivao više nego svi drugi, jer se ispred njega napravio polukrug radoznalih ljudi, koji su potpuno opkoljavali hotelska vrata.

— Traže me! — bila je prva Andrejina misao. — Dođavola!

Mladi čovek prebledi i uplašeno pogleda oko sebe.

Iz njegove sobe, kao i iz svih drugih na tom spratu, nije bilo drugog izlaza osim preko spoljne galerije, koja se videla sa svih strana.

— Izgubljen sam! — bila je njegova druga misao.

Stvarno, za čoveka u Andrejinom položaju hapšenje je značilo: suđenje, presudu, smrt, smrt bez milosti i bez odlaganja.

U jednom trenutku on steže grčevito glavu obema rukama. U tome trenutku zamalo da nije poludeo od straha.

Ali uskoro, iz onog sveta misli koje su se sukobljavale u njegovoj glavi, iskrsnu iskra nade; jedan bledi osmeh pojavi se na njegovim pobelelim usnama i zgrčenim obrazima.

On pogleda oko sebe. Predmeti koje je tražio nalazili su se na pisaćem stolu: bilo je to pero, mastilo i hartija.

On umoči pero u mastilo i napisa rukom, kojoj je naredio da se drži čvrsto, sledeće redove na prvom listu sveske:

Nemam novaca da platim, ali nisam nepošten čovek, ostavljam kao naknadu ovu iglu, koja vredi deset puta više od onog što sam potrošio. Oprostićete mi što sam pobegao kada je svanulo; bilo me je stid!

Zatim izvuče iglu iz kravate i spusti je na hartiju.

Pošto je to učinio, umesto da ostavi reze zatvorene, on ih izvuče i čak malo odškrinu vrata, kao da je zaboravio da ih zatvori, a onda se uvuče u kamin, kao čovek koji je naučio na takvu vrstu gimnastike, privuče sebi zaklon od hartije na kome je bio prikazan Ahil kod Dejdamije, izbrisa nogama tragove svojih stopa u pepelu i poče da se penje kroz kosi dimnjak, jedini put spasenja u koji se još nadao.

U tome se času onaj žandarm koji je prvi pao Andreji u oči već peo uz stepenice iza policijskog komesara, dok im je kao pomoć služio drugi žandarm, koji je čuvao stepenice, a koji je i sam mogao dobiti pomoć od žandarma ispred kapije.

Evo čemu je Andreja dugovao tu posetu za koju se pripremao sa toliko truda.

Rano ujutru radili su telegrafi u svima pravcima, i u svakom mestu, obaveštenom skoro odmah, probuđeni su organi vlasti i poslati su ljudi iz javne bezbednosti da tragaju za Kadrusovim ubicom.

Kompijenj, kao mesto u kome su boravili kraljevi, Kompijenj kao mesto lova, Kompijenj kao garnizonsko mesto bio je pun raznih organa vlasti, žandarma i policijskih komesara.

Pretresi su, dakle, otpočeli čim je stiglo telegrafsko naređenje, a kako je gostionica Zvono i boca bila prva gostionica u mestu, počeli su, sasvim prirodno, od nje.

Uostalom, prema izveštaju straže koja je u toku noći stražarila pred opštinskom zgradom, a opštinska zgrada se nalazi pored gostionice Zvono, dakle, kao što rekosmo, prema izveštaju straže, utvrđeno je da je više putnika u toku noći stiglo u gostionicu.

Stražar koji je smenjen u šest časova ujutro setio se da je u času kada je preuzeo službu, to jest u četiri časa i nekoliko minuta video jednog mladog čoveka koji je dojahao na belome konju i iza koga je na konjskim sapima jahalo jedno seljače kome je predao konja, a onda zakucao na vratima gostionice Zvono, koja su se pred njim otvorila i zatvorila iza njega.

Sumnje su se zaustavile na tome mladom čoveku koji je tako neobično odocneo.

A taj mladi čovek nije bio niko drugi do Andreja.

Na osnovu tih podataka, uputio se policijski komesar sa jednim žandarmerijskim narednikom prema Andrejinim vratima. Vrata su bila poluotvorena.

— Oh, oh, — reče narednik, stari lisac koji je u toku svoje službe naučio razna lukavstva — to je rđav znak kad su vrata otvorena! Više bih voleo da su zabravljena trostrukom bravom!

I stvarno, pismo i igla koje je Andreja ostavio na stolu potvrdiše tu žalosnu istinu, ili, bolje reći, dadoše osnova da se u nju poveruje. Andreja je pobegao.

Rekli smo, dadoše osnova da se poveruje, jer narednik nije bio čovek koji bi se oslonio samo na jedan dokaz.

On pogleda oko sebe, zaviri pod krevet, rastavi zavese, otvori ormane i zaustavi se najzad pred kaminom.

Zahvaljujući Andrejinoj predostrožnosti, u pepelu nije ostao nikakav trag po kome bi se videlo da je tuda prošao.

Međutim, to je bio jedan izlaz, a u okolnostima u kojima su se nalazili, svaki izlaz je morao biti predmet ozbiljnog ispitivanja.

Podoficir naredi da se donese snop granja i slame, nabi kamin kao što bi nabio top i zapali vatru.

Zidovi od opeke počeše da pucketaju na vatri. Stub gustog dima pojuri kroz dimnjak i diže se prema nebu kao tamni dim iz nekog vulkana, ali iz dimnjaka ne pade u kamin čovek, kao što je žandarm očekivao.

Stvar je u tome što je Andreja, boreći se sa društvom još iz mladosti, bio dorastao jednom žandarmu, pa makar taj žandarm dostigao i do podoficirskog čina. Predviđajući vatru, popeo se do krova i ostao je sakriven uza zid od dimnjaka.

U jednom trenutku se ponadao da je spasen, jer je čuo narednika kako doziva dvojicu žandarma, dovikujući im:

— Ovde ga više nema.

Ali, kada je polako ispružio vrat, video je da su dva žandarma, umesto da se na prvi poziv povuku, što bi bilo sasvim prirodno, udvostručila, naprotiv, svoju pažnju.

Tada se i on obazre oko sebe: opštinska kuća, ogromna zgrada iz šesnaestog veka, izdizala se ispred gostionice kao neki mračan bedem. Sa prozora te zgrade mogao se videti svaki kutak krova, kao što se sa planine vidi cela dolina.

Andreja je shvatio da se svakog trenutka može pojaviti glava žandarmerijskog narednika na bilo kom prozoru opštinske kuće.

Ako bi ga otkrili, bio bi izgubljen. Beg preko krovova nije mu pružao nikakve izglede na uspeh.

On se diže, reši da ponovo siđe, ali ne više kroz isti dimnjak, kroz koji je došao, nego kroz jedan obližnji.

On potraži pogledom dimnjak iz koga nije izbijao dim, približi mu se puzeći po krovu i iščeze u njegovom otvoru, a da ga niko ne vide.

U istom trenutku otvori se jedno prozorče na opštinskoj kući i na njemu se pomoli glava žandarmerijskog narednika.

Za trenutak je ta glava ostala nepomična kao jedan od onih kamenih reljefa kojima se ukrašavaju zgrade, a zatim iščeze sa dubokim uzdahom razočarenja.

Podoficir, miran i dostojanstven kao zakon koji je svojom osobom predstavljao, prođe, ne progovorivši ništa na hiljadu pitanja koja su mu upućivali iz gomile sakupljene na trgu, i vrati se u hotel.

— Dakle? — upitaše dvojica žandarma.

— E, deco moja, — odgovori narednik, izgleda da nam je taj razbojnik zaista jutros rano izmakao. Ali, poslaćemo poteru drumom za Viler-Kotere i za Noajon i pretražićemo celu šumu; naći ćemo ga, nema sumnje.

Uvaženi, službenik je upravo izrekao te reči glasom koji je svojstven samo žandarmerijskim podoficirima, kad se u dvorištu gostionice razleže jedan prestravljeni krik, praćen ubrzanim zvonjenjem zvonca.

— Oh, oh, šta je to? — povika narednik.

— Izgleda da se nekom putniku mnogo žuri — reče gazda. — Iz koga broja zvone?

— Iz broja tri.

— Potrči tamo, momče!

U tome času se ponovo začuše uzvici i zvonjenje. Momak potrča.

— Stani, — reče narednik zaustavivši slugu — čini mi se da je ovome koji zvoni potreban neko drugi a ne momak, i poslaćemo mu žandarma da ga posluži. Ko je u sobi broj tri?

— Jedan mladić; stigao je noćas sa sestrom poštanskim kolima i tražio sobu sa dva kreveta.

Zvono se začulo i po treći put; činilo se kao da su zvuci zvona ispunjeni strahom.

— Za mnom, gospodine komesare! — povika narednik. — Pođite za mnom ustopice.

— Trenutak, — reče gazda — u sobu broj tri vode dvoje stepenice: spoljne i unutrašnje.

— U redu! — reče narednik. — Ja ću poći unutarnjim, to je moja dužnost. Jesu li karabini napunjeni?

— Da, naredniče.

— Dobro je! Vi pazite na spoljne stepenice i, ako bi hteo da beži, otvorite vatru. To je neki veliki zločinac prema onome što kaže telegraf.

Narednik i komesar iščezoše zatim na unutarnjim stepenicama, praćeni žagorom koji se digao u gomili kada su prisutni čuli te reči o Andreji.

Evo šta se u međuvremenu dogodilo.

Andreja je veoma vešto sišao do na dve trećine dimnjaka, ali mu se tada noga okliznula i on je sišao brže i sa više buke nego što je želeo, iako se pridržavao rukama. To ne bi bilo ništa strašno da je soba bila prazna, ali su se na njegovu nesreću u njoj nalazili gosti.

Dve žene su spavale u krevetu i taj ih je šum probudio.

Njihovi pogledi su se upravili prema mestu sa koga se šum čuo i one su ugledale kako se u otvoru kamina pojavio jedan čovek.

Jedna od te dve žene, plavuša, vrisnula je onim strašnim vriskom koji se razlegao po celoj kući, dok je druga, crnka, skočila do konopca za zvono i, vukući ga iz sve snage, počela da zvoni na uzbunu.

Andreja, kao što vidimo, nije imao sreće.

— Smilujte se! — povikao je on, bled, preplašen, i ne videći one kojima se obraćao. — Smilujte se! Ne zovite, spasite me! Neću vam učiniti nikakvo zlo.

— Ubica Andreja! — povika jedna od dve mlade žene.

— Evgenija! Gospođica Danglar! — promrmlja Kavalkanti, koga posle straha obuze zaprepašćenje.

— U pomoć! U pomoć! — povika gospođica od Armilija uzevši zvono iz Evgenijinih nepomičnih ruku, a zatim poče da zvoni još jače nego njena prijateljica.

— Spasite me, progone me! — reče Andreja sklopivši ruke. — Smilujte se, nemojte me izdati!

— Kasno je, već se penju — reče Evgenija.

— Sakrijte me negde, recite da ste se uplašile bez razloga; otklonićete sumnje i spašćete mi život.

Dve žene, pribijene jedna uz drugu, umotane u svoje pokrivače, ostaše neme na taj glas koji je preklinjao. U njihovim su se dušama mešala osećanja odvratnosti, straha i razumevanja.

— Dobro, neka bude! — reče Evgenija. — Vratite se, nesrećniče, putem kojim ste i došli. Odlazite i nećemo reći ništa.

— Evo ga! Evo ga! — povika jedan glas sa stepenica. — Evo ga, vidim ga!

I stvarno, narednik je prilepio oko uz bravu i ugledao Andreju kako nasred sobe stoji preklinjući.

Žestok udarac kundakom izbaci bravu, dva druga izbaciše reze i izlomljena vrata padoše u sobu.

Andreja pritrča drugim vratima koja su vodila na galeriju sa strane dvorišta i otvori ih, spreman da iskoči.

Ali su tamo već bila dva žandarma sa karabinima upravljenim na njega.

Andreja se smesta zaustavi; bled i sa telom malo zavaljenim unazad, stajao je držeći u zgrčenoj ruci nož koji mu više nije mogao koristiti.

— Ali, bežite! — povika gospođica od Armilija, čije je srce obuzimala samilost čim ga je strah počeo da napušta. — Ta bežite već jednom!

— Ili se ubijte! — reče Evgenija onim glasom i sa onim pokretom kojim su nekada vestalke u cirkusu naređivale palcem gladijatorima da dotuku svoga pobeđenog neprijatelja.

Andreja zadrhta i pogleda mladu devojku sa jednim prezrivim osmehom koji je pokazivao da njegova pokvarenost ne razume tu uzvišenu svirepost časti.

— Da se ubijem! — reče on odbacivši nož. — Zašto bih to učinio?

— Pa sami ste rekli! — povika gospođica Danglar. — Osudiće vas na smrt i ubiće vas kao nekog poslednjeg zločinca!

— Ah, — odvrati Kavalkanti prekrstivši ruke — imam ja i prijatelja.

Narednik pođe prema njemu sa sabljom u ruci.

— Manite, manite, — reče Kavalkanti — vratite sablju u korice, prijane moj; nema potrebe da se diže toliko buke, pošto se ja predajem.

I on pruži ruke u lisice.

Dve mlade devojke su sa užasom gledale tu odvratnu metamorfozu koja se dešavala pred njihovim očima. Čovek iz visokog društva skidao je svoju navlaku i pretvarao se u robijaša.

Andreja se okrenu prema njima i reče im sa bestidnim osmehom:

— Hoćete li štogod poručiti vašem gospodinu ocu, gospođice Evgenijo, jer se ja po svoj prilici vraćam u Pariz.

Evgenija sakri glavu obema rukama.

— Oh, oh, — reče Andreja — nemate čega da se stidite i ja se ne ljutim na vas što ste uzeli poštanska kola i potrčali za mnom. Zar za malo nisam bio vaš muž?

I uz tu podrugljivu primedbu Andreja izađe, ostavivši dve mlade devojke smetene od stida usred ogovaranja gomile.

Jedan čas docnije popele su se u svoja kola, obučene obadve u ženske haljine.

Zatvorili su bili vrata gostionice da bi ih poštedeli od radoznalih pogleda. Ali, kad su se vrata otvorila, morale su proći između dva reda radoznalaca, praćene žagorom i vatrenim pogledima.

Evgenija navuče zavese; ali, ako i nije videla, ipak je mogla čuti i podrugljiva buka dopirala je do nje.

— Oh, zašto svet nije pustinja? — povika ona bacivši se u zagrljaj gospođice od Armilija sa pogledom punim onoga besa koji je Nerona ispunjavao žaljenjem što sav rimski narod nema samo jednu glavu, kako bi mu je odsekao samo jednim udarcem.

Sutradan su se zaustavile u hotelu Flandrija u Brislu. A Andreju su još istoga dana uveče strpali u zatvor u Parizu.

2. ZAKON

Videli smo kako su gospođica Danglar i gospođica od Armilija mirno izvele svoje prerušavanje i svoje bekstvo: svi su bili isuviše zauzeti sopstvenim brigama da bi se bavili još i njihovim.

Ostavićemo bankara, oznojena čela, da pred bankrotstvom, koje se kao avet pojavljivalo pred njim, niže ogromne kolone svoje pasive i poći ćemo za baronicom, koja je u prvom trenutku, poražena strašnim udarcem koji ju je zadesio otišla da potraži svog svagdašnjeg savetnika Lisijena Debreja.

Baronica je, u stvari, računala sa tim venčanjem da bi se, najzad, oslobodila starateljstva nad devojkom takvog karaktera kakav je bio Evgenijin, starateljstva koje joj je postajalo veoma mučno. U onim prećutnim ugovorima koji održavaju porodične i hijerarhijske veze, majka je stvarno gospodarica svoje kćeri samo pod uslovom ako je za nju stalno primer mudrosti i savršenstva.

Međutim, gospođa Danglar se plašila Evgenijine bistrine i saveta gospođice od Armilija. Ona je primetila izvesne prezrive poglede kojima je njena kći premeravala Debreja, poglede koji su, kako se činilo, pokazivali da njena kći zna za tajnu njenih ljubavnih i novčanih odnosa sa ministrovim sekretarom, dok bi, naprotiv, dublje i oštroumnije tumačenje tih pogleda pokazalo baronici da Evgenija mrzi Debreja ne zato što je on u roditeljskoj kući bio kamen spoticanja i predmet sramote, nego zato što ga je ona prosto svrstavala u onu kategoriju dvonožaca koju Diogen nije hteo da nazove ljudima, a koju je Platon opisno nazvao životinjama na dve noge i bez perja.

Gospođa Danglar je sa svoga gledišta, a na ovome svetu, na žalost, svako ima svoje gledište koje mu smeta da shvati gledište drugih, gospođa Danglar je, kao što rekosmo, sa svoga gledišta beskrajno žalila što je Evgenijino venčanje propalo, ali ne zbog toga što bi taj brak bio prikladan, što bi joj odgovarao i što bi predstavljao sreću njene kćeri, nego zato što bi taj brak njoj samoj doneo slobodu.

Ona, dakle, kao što smo rekli, odjuri kod Debreja, koji je kao i ceo Pariz prisustvovao sceni potpisivanja ugovora i bruci kojom se ta scena završila, posle čega je požurio u svoj klub, gde je sa nekoliko prijatelja razgovarao o događaju o kome su u tome času razgovarale tri četvrtine ovog grada ogovaranja koji nazivaju prestonicom sveta.

U času kada se gospođa Danglar, obučena u crnu haljinu i pokrivena velom, pela uz stepenice koje su vodile u Debrejov stan, i pored nastojnikovih uveravanja da mladi čovek nije kod kuće, Debrej je odbijao da prihvati mišljenje jednog svog prijatelja koji je pokušavao da ga ubedi kako je, posle bruke koja je izbila, njegova dužnost bila, kao prijatelja kuće, da uzme za ženu gospođicu Evgeniju Danglar i njena dva miliona.

Debrej se branio kao čovek koji nije ni tražio ništa drugo nego da bude pobeđen, jer se ta misao sama od sebe često javljala u njegovom duhu. Ali, kako je poznavao Evgeniju i njenu nezavisnu i gordu prirodu, zauzimao je s vremena na vreme defanzivno držanje, govoreći samome sebi da je ta veza nemoguća, dopuštajući ipak da ga potajno golica grešna misao, koja kako kažu svi moralisti, stalno obuzima svakog čoveka, najčestitijeg i najčistijeg, koja se krije u dubini njegove duše, kao što se đavo krije iza krsta. Čaj, kockanje i razgovor, zanimljiv, kao što se vidi, jer se raspravljalo o tako ozbiljnim pitanjima, potrajaše do jednoga sata ujutru.

Za to vreme je gospođa Danglar, koju je sluga uveo u Lisjenovu sobu, sva ustreptala, pokrivena velom, čekala u malom zelenom salonu između dve korpe cveća koje mu je ona toga jutra poslala a koje je Debrej valja priznati, tako brižljivo namestio, podšišao i potkresao, da mu je jadna žena oprostila njegovo odsustvo.

U jedanaest časova i četrdeset minuta, umorna od uzaludnog čekanja, gospođa Danglar se ponovo pope u svoj fijaker i odveze kući.

Žene iz takozvanog boljeg društva imaju tu sličnost sa onim lakim ženama koje se nalaze u svome usponu što obično ne dolaze kući posle pola noći. Baronica uđe u kuću sa istom obazrivošću kakvu je Evgenija morala primeniti da bi iz kuće izašla. Lagano i stegnutog srca, ona se pope uz stepenice u svoju sobu, koja se nalazila, kao što je poznato, pored Evgenijine sobe.

Bojala se da njena kći štogod ne nasluti. Verovala je, jadna žena, zaslužujući bar u tom pogledu poštovanje, u bezazlenost svoje kćeri i u njenu vernost domaćem ognjištu.

Pošto se vratila u svoju sobu, oslušnu na Evgenijinim vratima i, kako nije čula nikakav šum, ona pokuša da uđe, ali su reze bile namaknute.

Gospođa Danglar poverova da je Evgenija, zamorena strašnim uzbuđenjima te večeri, legla u krevet i zaspala.

Ona pozva sobaricu i upita je.

— Gospođica Evgenija se vratila u svoju sobu sa gospođicom od Armilija, — odgovori sobarica — a zatim su zajedno popile čaj. Posle su me otpustile i rekle da im više nisam potrebna.

Sobarica se posle toga nalazila u kuhinji i verovala je, kao i svi drugi, da su obe mlade devojke u Evgenijinoj sobi.

Gospođa Danglar, dakle, leže bez i najmanje sumnje. Ali se njen duh, pošto se u tome pogledu malo umirila, ponovo vrati na događaj.

I ukoliko su joj misli u glavi postajale jasnije, sve su više rasle razmere one scene potpisivanja ugovora: nije to bila prosto bruka, nego pravi skandal, to više nije značilo doživeti sramotu, nego potpuno izgubiti obraz.

Baronica se tada seti, i protiv svoje volje, da nije imala milosti prema jadnoj Mercedesi, koju je nedavno snašla isto tako velika nesreća u sramoti njenoga muža i njenog sina.

— Evgenija je izgubljena, — reče ona u sebi — a i mi takođe. Ova će stvar, onakva kakvu će je ljudi prikazati, baciti na nas ljagu i sramotu, jer u društvu kao što je naše, nešto što ispadne smešno, ostaje kao živa rana, rana koja krvari, rana neizlečiva. Sva je sreća — promrmlja ona — što je bog dao Evgeniji onu čudnu prirodu zbog koje sam se tako često plašila.

I njen zahvalni pogled diže se prema nebu, čije tajanstveno proviđenje udešava stvari unapred prema događajima koji će se tek desiti i koje od jednoga nedostatka, čak od mane, stvara sreću.

A zatim njena misao preleti kroz prostor kao što ptica šireći krila preleti preko provalije i zaustavi se na Kavalkantiju.

— Taj Andreja je jedan bednik, lopov, ubica, a ipak je imao ponašanje koje je ukazivalo na izvesno poluvaspitanje, ako ne i na potpuno vaspitanje. U društvu se pojavio sa prividno velikim bogatstvom i sa podrškom časnih imena.

Kako da se snađe u tom lavirintu? Kome da se obrati da bi izašla iz tog strašnog položaja?

Debrej, kod koga je odjurila sa onim prvim zanosom žene koja traži pomoć u čoveku koga voli, sa zanosom koji je pokatkad i upropasti, Debrej je mogao samo da joj da savet; morala se obratiti nekom snažnijem od njega.

Baronica tada pomisli na gospodina od Vilfora.

Međutim, gospodin od Vilfora je hteo da uhapsi Kavalkantija. Gospodin od Vilfora je uneo nemir u njenu porodicu kao da je to neka sasvim strana porodica.

Ali ne; kada se razmisli, vidi se da državni tužilac nije bio bez milosti. To je bio službenik, rob svoje dužnosti, odan i pouzdan prijatelj koji je surovo ali sigurnom rukom zasekao nožem u pokvarenost: to nije bio dželat nego hirurg koji je hteo da pred očima celoga sveta odseče čast Danglarovih od sramote toga izgubljenog mladog čoveka, koga su oni predstavili svetu kao svoga zeta.

Ako je gospodin od Vilfora, kao prijatelj Danglarove porodice, postupio tako, onda se nije moglo pretpostavljati da je državni tužilac znao ma šta ranije ili da je bio upoznat sa bilo kojom od Andrejinih mahinacija.

Razmišljajući i dalje tako, baronici se učini da je Vilforov postupak za njih bio samo koristan.

Ali na tome se mora zaustaviti upornost državnog tužioca: sutra će ga posetiti i zatražiće od njega, ako ne da ne izvrši svoje dužnosti državnog tužioca, onda bar da im dopusti što širu popustljivost.

Baronica će se pozvati na prošlost: osvežiće njegove uspomene, moleći ga u ime jednog vremena grešnog ali srećnog. Gospodin od Vilfora će zataškati tu stvar, ili će bar pustiti da Kavalkanti pobegne, a za to mu je potrebno samo da okrene oči na drugu stranu, i vodiće samo onaj postupak nad senkom zločinca, koji se naziva postupkom u odsustvu.

Tek tada mirno zaspa.

Sutradan, u devet časova, diže se i obuče i ne pozvonivši sobarici, niti ma kome drugom dade znak da postoji. A zatim, pošto se obukla sa istom jednostavnošću kao i prošle noći, siđe niz stepenice, izađe iz kuće, pređe peške do ulice Provans, pope se u fijaker i odveze do kuće gospodina od Vilfora.

Od pre mesec dana ta prokleta kuća ostavljala je žalostan utisak bolnice u kojoj je izbila kuga: neka odeljenja bila su zatvorena i spolja i iznutra, namaknuti prozorski kapci otvarali su se samo za trenutak da bi u sobu pustili vazduha. Na prozoru bi se pojavila glava nekog preplašenog lakeja, a zatim bi se prozor ponovo zatvorio, kao kad se daska spusti nad mrtvačkim sandukom, dok su susedi tiho govorili:

— Da li ćemo i danas videti da iz kuće državnog tužioca iznose mrtvački kovčeg.

Gospođu Danglar prođe jeza kad vide tu žalosnu kuću. Ona izađe iz fijakera, priđe zatvorenoj kapiji i, dok su joj kolena klecala, povuče za zvonce.

Tek kada je i po treći put odjeknuo zvuk zvona, žalostan zvuk za koji bi se reklo kao da je i sam deo opšte tuge koja je vladala, pojavi se vratar i odškrinu vrata tačno toliko da bi propustio reči.

Video je pred sobom ženu, ženu iz višeg društva, ženu elegantno obučenu, pa ipak su vrata ostala i dalje skoro zatvorena.

— Ta, otvarajte već jednom! — reče baronica.

— Pre svega, gospođo, ko ste vi? — upita vratar.

— Ko sam ja? Pa, vi me dobro poznajete.

— Mi više ne poznajemo nikog, gospođo.

— Vi ste poludeli, prijatelju moj! — povika baronica.

— Od koga dolazite?

— Oh, to je isuviše!

— Gospođo, to je naređenje. Izvinite, vaše ime?

— Gospođa baronica Danglar. Videli ste me dvadeset puta.

— Moguće je, gospođo. A sada, šta želite?

— Oh, ala ste čudni! Žaliću se gospodinu od Vilfora na drskost njegove posluge.

— Gospođo, to nije drskost nego predostrožnost: niko ovamo ne može ući bez odobrenja gospodina od Avrinjija ili ako ima da razgovara sa gospodinom državnim tužiocem.

— Pa dobro! Ja hoću da razgovaram baš sa gospodinom državnam tužiocem.

— Je li razgovor hitan?

—Valjda vidite, kad se još nisam vratila u svoja kola. Ali, prekinimo, evo vam moja karta i nosite je svome gospodaru.

— Gospođa će sačekati dok se ne vratim?

— Da, idite.

Vratar ponovo zatvori vrata, ostavivši gospođu Danglar na ulici.

Baronica, valja priznati, nije čekala dugo. Trenutak docnije vrata se otvoriše toliko koliko je potrebno da bi baronica ušla. Ona uđe i vrata se za njom odmah zatvoriše.

Ne gubeći vrata nijednog trenutka iz vida, vratar izvuče iz džepa zviždaljku i zviznu.

Na stepenicama pred tremom pojavi se sobar gospodina od Vilfora.

— Gospođa će oprostiti ovom čoveku, — reče on dolazeći baroniei u susret — ali, takva su im naređenja data i gospodin od Vilfora mi je naredio da kažem gospođi da on nije mogao postupiti drukčije nego što je postupio.

U dvorištu se nalazio neki prodavac namirnica koji je uveden sa istim merama predostrožnosti i čiju su robu upravo pregledali.

Baronica se pope u trem. Bila je duboko potresena tom tugom, koja je tako reći još više povećavala njenu tugu.

Sobar je uvede u kabinet državnog tužioca, ne puštajući je iz vida.

Ma koliko da su njene misli bile obuzete onim što ju je dovelo kod gospodina od Vilfora, način na koji su je te sluge dočekale učinio se gospođi Danglar tako nepriličnim, da ona odmah poče da se žali.

Ali Vilfor podiže glavu, koju je držao pognutom pod pritiskom bola, i pogleda je sa tako tužnim osmehom, da joj žalbe zamreše na usnama.

— Oprostite mojim slugama taj strah koji ni ja ne mogu da im zamerim; pošto su osumnjičeni, počeli su i sami da sumnjaju.

Gospođa Danglar je često čula kako se u društvu priča o strahu o kome je govorio tužilac, ali nikad ne bi mogla verovati, da nije videla svojim sopstvenim očima, da je to osećanje moglo uzeti takve razmere.

— I vi ste, dakle, takođe nesrećni? — reče ona.

— Da, — odgovori tužilac.

— Žalite li me?

— Iskreno, gospođo.

— I vi shvatate šta me je dovelo?

— Došli ste da razgovarate sa mnom o onom što vam se dogodilo, zar ne?

— Da, gospodine, to je užasna nesreća.

— To jest, neprilika.

— Neprilika! —uzviknu baronlca.

— Na žalost, gospođo, — odgovori državni tužilac mirno — došao sam dotle da nesrećom nazovem samo ono što se više ne može popraviti.

— Ah, gospodine, mislite li da će se zaboraviti?

— Sve se zaboravlja, gospođo — reče Vilfor. — Vaša kći će se udati sutra, ako se ne uda danas, ili za osam dana ako to ne bude sutra i ja ne verujem da ste i pomislili na to da sažaljevamo budućnost gospođice Evgenije.

Gospođa Danglar zaprepašćeno pogleda Vilfora, naišavši kod njega na to skoro podrugljivo spokojstvo.

— Da li sam došla kod prijatelja? — upita ona glasom punim bolnog dostojanstva.

— Vi znate da jeste, gospođo — odgovori Vilfor, čiji se obrazi, pri toj izjavi, lako zarumeneše.

U stvari, ta se izjava odnosila na druge događaje, a ne na one kojima su u tom času bile zauzete misli njegove i baroničine.

— Pa, kad je tako, — reče baronica — budite nežniji, dragi moj Vilfore. Govorite mi kao prijatelj a ne kao službenik, i ne recite mi da moram biti vesela, kada sam duboko nesrećna.

Vilfor se pokloni.

— Od pre tri meseca, gospođo, ušlo mi je u naviku — reče on — da mislim na svoje nesreće kad čujem da se govori o nesrećama, i tada se u mojoj duši vrši neko sebično upoređivanje. Eto zašto mi vaša nesreća, prema mojim nesrećama, izgleda samo kao neprilika. Eto zašto mi se prema žalosnom položaju u kome se ja nalazim, vaš položaj čini takvim da bih vam na njemu mogao zavideti. Ali, ostavimo to, pošto vas to žalosti. Hteli ste reći, gospođo…

— Došla sam da čujem od vas, dragi prijatelju, — produži baronica — kako stoji stvar sa onom varalicom?

— Varalicom! — ponovi Vilfor. — Zaista, gospođo, vi imate običaj da neke stvari ublažavate, dok druge preuveličavate. Zar je gospodin Andreja Kavalkanti ili, bolje reći, gospodin Benedeto varalica? Vi se varate, gospođo, gospodin Benedeto je prosto naprosto ubica.

— Gospodine, ja ne odričem opravdanost vaše ispravke, ali, ukoliko se više naoružate strogošću protiv toga nesrećnika, utoliko ćete teže pogoditi našu porodicu. Čujte, zaboravite ga za trenutak i umesto da ga progonite, pustite ga da pobegne.

— Došli ste dockan, gospođo, naređenja su već izdata.

— Pa dobro! Ako ga uhvate… Mislite li da će ga uhvatiti?

— Nadam se.

— Ako ga uhvate… Čujte, stalno slušam kako se govori da su tamnice prepune… ako ga uhvate, ostavite ga u tamnici.

Državni tužilac učini jedan odbijajući pokret.

— Bar dok se moja kći ne uda — dodade baronica.

— Nemoguće, gospođo. Sud ima svoj postupak.

— Zar i za mene? — reče baronica pola ozbiljno, pola sa osmehom.

— Za svakog — odgovori Vilfor. — I za mene, kao i za druge.

— Ah! — uzviknu baronica, ne izrazivši rečima misao koju je taj usklik dovoljno izrazio.

Vilfor je pogleda onim pogledom kojim je prodirao u misli.

— Da, znam šta hoćete da kažete — prihvati on — vi ste mislili na one strašne glasove koji kruže u svetu da svi smrtni slučajevi koji su me od pre tri meseca zavili u crninu nisu prirodni, kao ni smrt kojoj je, nekim čudom, izbegla Valentina.

— Nisam na to ni pomislila — reče živo gospođa Danglar.

— Da, pomislili ste, gospođo, i to je pravo, jer ništa drugo niste ni mogli učiniti nego pomisliti tako. Vi ste u sebi rekli: "Ti koji progoniš zločin, odgovaraj zašto se oko tebe dešavaju zločini koji ostaju nekažnjeni?"

Baronica prebledi.

— Vi ste to rekli u sebi, zar ne, gospođo?

— Pa dobro, priznajem.

— A ja ću vam na to odgovoriti.

Vilfor primače svoju fotelju stolici na kojoj je sedela gospođa Danglar, a zatim, prislonivši obe ruke na svoj pisaći sto, reče glasom koji je bio prigušen više nego obično:

— Ima zločina koji ostaju nekažnjeni, jer su zločinci nepoznati, jer postoji opasnost da se pogodi neko ko je nevin umesto onog ko je kriv. Ali, kada se sazna ko su ti zločinci, — Vilfor pruži ruku prema raspeću koje se nalazilo preko puta njegovog pisaćeg stola — kada se sazna ko su ti zločinci; — ponovi on — kunem vam se živim bogom, gospođo, oni će umreti, makar ko oni bili! A sada, gospođo, posle zakletve koju sam učinio i koju ću održati, da li ćete smeti da tražite od mene milost za toga bednika.

— Eh, gospodine, — poče opet gospođa Danglar — jeste li sigurni da je on takav krivac kao što se kaže?

— Slušajte, evo njegovog dosijea: Benedeto, osuđen prvi put na pet godina robije za falsifikovanje kada je imao šesnaest godina. Mladić je, kao što vidite, još tada mnogo obećavao. Zatim je pobegao sa robije, a posle je postao ubica.

— A ko je taj nesrećnik?

— Eh! Ko bi to znao! Skitnica, neki Korzikanac.

— Niko se, znači, nije interesovao za njega?

— Niko. Njegovi roditelji su nepoznati.

— A onaj čovek što je došao iz Luke.

— Varalica kao i on. Možda i njegov saučesnik.

Baronica sklopi ruke.

— Vilfore! — reče ona svojim najnežnijim i najumiljatijim glasom.

— Za ime boga, gospođo, — odgovori državni tužilac sa odlučnošću koja nije bila bez izvesne oporosti — za ime boga, ne tražite od mene nikad milost za jednog krivca. Šta sam ja? Zakon. Da li zakon ima oči da bi video vašu tugu? Da li zakon ima uši da bi čuo vaš nežni glas? Da li zakon ima pamćenje da bi pripisao sebi vaše nežne misli? Ne, gospođo, zakon naređuje, a kada zakon naredi, onda i pogađa.

Vi ćete mi reći da sam ja živo biće, a ne zakonik; čovek a ne knjiga. Pogledajte me, gospođo, pogledajte svuda oko mene, da li su me ljudi smatrali za brata? Da li su me voleli? Da li su me štedeli? Da li su me čuvali? Da li je neko tražio milost za gospodina od Vilfora, i da li je dobio tu milost za gospodina od Vilfora? Ne, ne, ne… Uvek sam dobijao udarce, uvek udarce!

I vi mi uporno govorite kao žena, kao sirena, sa tim ljupkim i izrazitim pogledom koji me podseća da pred vama moram crveniti. Pa dobro! Da! Neka bude, ja ću crveniti zbog onog što znate, a možda još i zbog drugih stvari.

Ali od onog vremena kada sam ja pogrešio, možda još više nego drugi, da, od onog vremena počeo sam da razgolićujem druge da bih pod njihovim haljinama našao čir i ja sam ga uvek nalazio, reći ću i više, nalazio sam sa radošću, sa osećanjem sreće, taj pečat slabosti ili pokvarenosti ljudske.

Svaki čovek za koga sam ustanovio da je kriv i svaki krivac kome sam naneo udarac izgledao mi je kao živi dokaz, kao dokaz više da ja nisam bio neki odvratan izuzetak! Avaj, avaj, avaj! Ceo svet je rđav, gospođo, priznajmo to i udarimo po nevaljalcima.

Vilfor izgovori te poslednje reči sa nekim grozničavim besom, od koga je njegov govor postao svirepo rečit.

— Ali, — poče ponovo gospođa Danglar, pokušavajući da učini još poslednji napor — i sami velite da je taj mladić skitnica, siroče, napušten od svih?

— Tim gore, tim gore, ili utoliko bolje. Proviđenje je tako odredilo da ne bi niko plakao za njim.

— Vi ste se zainatili protiv jednog slabog mladića, gospodine.

— Slabić koji ubija!

— Njegova sramota pašće i na moju kuću.

— A zar ja nemam smrt u svojoj?

— Oh, gospodine, — povika baronica — vi nemate milosti za druge. Pa dobro! Ja vam kažem, neće biti milosti ni za vas!

— Neka ne bude! — reče Vilfor dignuvši sa pretećim pokretom ruku prema nebu.

— Onda, bar odgodite stvar toga nesrećnika, ako bude uhapšen, do idućeg zasedanja suda. Tako bismo dobili šest meseci, koliko da svet zaboravi.

— Ne, — reče Vilfor — imam još pet dana. Istraga je završena. Pet dana, to je više nego što je potrebno. Uostalom, zar ne shvatate, gospođo, da je i meni potrebno da zaboravim? Vidite, kad radim, a ja radim i dan i noć, kad radim, ima trenutaka kad se više ničega ne sećam, a kada se više ne sećam, ja postajem srećan onako kao što su mrtvi srećni, ali je i to bolje nego patiti.

— Gospodine, ako je pobegao, pustite ga da beži, sporost je milost koja se može lako pokloniti.

— Ali, rekao sam vam da je dockan! Jutros rano telegraf je stavljen u pokret i u ovome času…

— Gospodine, — reče sobar ulazeći — jedan konjanik je doneo ovaj brzojav od ministra unutrašnjih poslova.

Vilfor zgrabi pismo i živo ga otvori. Gospođa Danglar zadrhta od straha. Vilfor zadrhta od radosti.

— Uhapšen! — uzviknu Vilfor. — Uhapsili su ga u Kompijenju; svršeno je.

Gospođa Danglar se diže, hladna i bleda.

— Zbogom gospodine, — reče ona.

— Zbogom, gospođo, — odgovori državni tužilac skoro radosno i isprati je do vrata.

A zatim se vrati za svoj sto:

— Tako, — reče on, lupnuvši po pismu nadlanicom desne ruke — imao sam jedno falsifikovanje, imao sam tri krađe, imao sam tri požara, nedostajalo mi je samo ubistvo, a sad ga imam: zasedanje će biti prekrasno.

3. PRIVIĐENJE

Kao što je državni tužilac rekao gospođi Danglar, Valentina se još nije bila oporavila.

Klonula od umora, ona se još nalazila u krevetu, te je u svojoj sobi iz usta gospođe od Vilfora saznala za događaje koje smo ispričali, to jest za Evgenijino bekstvo i hapšenje Andreje Kavalkantija ili bolje reći Benedeta, kao i za optužbu za ubistvo koja je podignuta protiv njega.

Međutim, Valentina je bila još uvek tako slaba, te ova priča verovatno na nju nije učinila onakav utisak kakav bi učinila da je bila u normalnom zdravstvenom stanju.

U stvari, u njenom su se bolesnom mozgu javile samo neke nejasne misli, ispred njenih očiju promakli su neki neodređeni oblici, izmešani sa čudnim predstavama i trenutnim priviđenjima, a onda je sve nestalo, puštajući njena lična osećanja da je obuzmu sa svom svojom snagom.

U toku dana je Valentinu održavalo u stvarnosti prisustvo Noartijea, koga su donosili u sobu njegove unuke i koji je sedeo uza nju ne skidajući s nje svoj očinski pogled.

A zatim bi Vilfor, pošto bi se vratio iz suda, proveo sat ili dva kraj svoga oca i svoje kćeri.

U šest časova Vilfor se povlačio u svoj kabinet. U osam časova dolazio je gospodin od Avrinjija, koji je mladoj devojci lično donosio lek pripremljen za noć. Tada bi odnosili Noartijea.

Jedna žena, koju je sam doktor izabrao, pazila je na bolesnicu i povlačila se tek oko deset ili jedanaest časova, kada bi Valentina zaspala.

Pre nego što bi otišla, predala bi lično gospodinu od Vilfora ključeve od Valentinine sobe, tako da se u bolesničinu sobu moglo ući samo kroz sobu gospođe od Vilfora, ili kroz sobu malog Eduarda.

Svakog jutra je Morel dolazio kod Noartijea da bi se obavestio o Valentini. Izgledalo je, međutim, da je Morel iz dana u dan bivao sve manje zabrinut.

Pre svega, Valentina je bivala iz dana u dan sve bolje, mada se nalazila u teškom živčanom poremećaju. A zatim, zar mu Monte Kristo nije rekao, kada je sav izgubljen dotrčao kod njega, da će Valentina biti spasena ako za dva sata ne bude umrla?

Međutim, četiri dana su protekla a Valentina je još živela.

Ona nervna poremećenost koju smo spomenuli mučila je Valentinu čak i u snu, ili, bolje reći, u onom dremežu koji bi je obuzimao, i tada bi u noćnoj tišini i u treperavom polusvetlu kandila, koje se nalazilo na kaminu, videla kako promiču senke koje obično ispunjavaju bolesničku sobu, sobu koja poigrava na drhtavim krilima groznice.

Tada bi joj se činilo kao da vidi čas svoju maćehu kako joj preti, čas Morela kako joj pruža ruku, čas neke osobe koje su joj u njenom svakodnevnom životu bile skoro tuđe, kao što je grof od Monte Krista. Činilo joj se, u tim trenucima bunila, kao da se sve oko nje, čak i nameštaj, kreće i pomera, i to bi potrajalo tako do dva ili tri časa ujutru, kad bi mladu devojku savladao olovni san i držao je do jutra.

Uveče onoga dana kada je Valentina saznala za Evgenijino bekstvo i hapšenje Benedeta i kada su ti događaji, pošto su se za trenutak izmešali sa njenim ličnim osećanjima, počeli malo-pomalo da čile iz njenih misli, kada su jedan za drugim izašli iz sobe Vilfor, Avrinji i Noartije, pošto je otkucalo jedanaest časova na Crkvi svetog Filipa Rulskog, i kada je njena čuvarka, na dohvat bolesničine ruke smestivši lek koji joj je spremio doktor, zaključala vrata njene sobe i sa jezom slušala u kuhinji, u koju se povukla, pričanja posluge, puneći glavu žalosnim pričama koje su od pre tri meseca bile glavni predmet razgovora po predsobljima državnog tužioca, jedna neverovatna scena dogodi se u toj sobi tako brižljivo zatvorenoj.

Bilo je prošlo otprilike deset minuta otkako se čuvarka povukla.

Valentina je, obuzeta od pre jednog sata onom groznicom koja joj se vraćala svake noći, pustila mozak, kome njena volja nije više mogla da zapoveda, da vrši svoj jednolični i neumoljivi posao, iscrpljujući se u neprestanom ponavljanju istih misli i istih slika.

Iz kandila je izbijalo na hiljade zraka, od kojih je svaki imao neki čudan smisao. Najedanput se pri toj treperavoj svetlosti Valentini učini kao da vidi kako se na njenom ormanu za knjige, smeštenom u jednom udubljenju u zidu, lagano otvaraju vrata, bez, reklo bi se, baglama i najmanjeg šuma.

U nekom drugom trenutku Valentina bi zgrabila zvono i povukla bi za svilenu vrpcu, dozivajući u pomoć, ali je u stanju u kome se nalazila više ništa nije čudilo. Bila je svesna da su sva priviđenja, koja je okružuju, plod njenog bunila, jer ujutro nije nikad ostajalo nikakvog traga od svih tih noćnih aveti, koje su iščezavale sa danom.

Iz vrata se pojavi jedna ljudska prilika.

Valentina se, međutim, zahvaljujući svojoj groznici, isuviše navikla na priviđenja takve vrste da bi se uplašila. Ona samo široko otvori oči, nadajući se da će videti Morela.

Prilika se i dalje lagano približavala njenom krevetu, a zatim se zaustavi kao da osluškuje sa dubokom pažnjom.

U tome času svetlost kandila zatreperi na licu noćnog posetioca.

— To nije on! — promrmlja ona.

I, verujući da sanja, ona sačeka neće li taj čovek, kao što to biva u snovima, nestati ili se pretvoriti u neko drugo lice.

A onda opipa svoje bilo i seti se, osetivši kako joj srce snažno udara, da je najbolji način da se to nametljivo priviđenje otera da nešto popije: svež napitak, spremljen, uostalom, zato da bi joj utišao tu uznemirenost na koju se žalila doktoru, obarao joj je groznicu i osvežavao rad mozga i ona se, pošto bi se napila, posle nekoliko trenutaka osećala bolje.

Valentina, dakle, pruži ruku da dohvati čašu; ali, dok je drhtavu ruku pružila preko kreveta, priviđenje se u dva koraka nađe kod kreveta i toliko se primače mladoj devojci, da ona oseti njegov dah i učini joj se kao da oseti dodir njegove ruke.

Tada ta opsena, ili možda stvarnost, prevaziđe sve sto je Valentina do toga časa osećala. Ona poče da veruje da je zaista budna i da je zaista živa i postade svesna da potpuno vlada svojim razumom. Kroz njeno telo prođe jeza.

Trebalo je da dodir koji je Valentina osetila zaustavi njenu ruku.

Valentina je, zaista, lagano povuče k sebi.

Ta prilika nije mogla da odvoji svoj pogled od nje, imala je pre zaštitnički nego preteći izgled, uze tada čašu, približi se svetiljci i pogleda piće, kao da hoće da mu oceni providnost i bistrinu.

Ali, to prvo ispitivanje nije bilo dovoljno.

Taj čovek, ili pre ta utvara, jer je taj čovek hodao tako lako da je ćilim potpuno ugušivao zvuk njegovih koraka, uze iz čaše jednu kašiku napitka i proguta ga. Valentina je sa osećanjem dubokog zaprepašćenja gledala to što se dešava pred njenim očima.

Verovala je da će uskoro sve iščeznuti, da bi ustupilo mesto nekoj drugoj slici, ali taj čovek, umesto da nestane kao što nestaju senke, priđe Valentini, pruži joj čašu i reče joj glasom punim uzbuđenja:

— A sada, pijte!…

Valentina se strese.

To je bilo prvi put da joj neko od njenih priviđenja govori takvim živim prizvukom.

Ona otvori usta, gotovo da vrisne.

Čovek stavi prst na usne.

— Gospodin od Monte Krista! — promrmlja ona.

Po užasu koji se ocrtao u očima mlade devojke, po drhtanju njenih ruku, po brzom pokretu koji je učinila skupivši se u svojoj postelji, mogla se razaznati poslednja borba sumnje i ubeđenja. Međutim, prisutnost Monte Krista tu, u tome času, njegov tajanstveni ulazak, ulazak fantastičan, neobjašnjiv, kroza zid, sve je to izgledalo pokolebanom Valentininom razumu kao nešto nemoguće.

— Ne dozivajte i ne bojte se — reče grof — nemojte imati, čak ni u dnu srca, ni senku sumnje, niti najmanju brigu. Čovek koga vidite pred vama, jer ovoga puta vi vidite stvarnost, Valentino, a ne opsenu, čovek koga vidite pred vama je najnežniji otac i najbolji prijatelj koga biste mogli da zaželite.

Valentina ništa ne odgovori. Toliko je uplašio taj glas, koji joj je dokazao stvarnu prisutnost čoveka, da se bojala svoga vlastitog glasa, ali je njen preplašeni pogled govorio: "Ako su vaše namere čiste, šta ćete ovde?"

Svojom vanrednom pronicljivošću grof shvati sve što se dešava u srcu mlade devojke.

— Čujte me, — reče on — ili, bolje, pogledajte me: vidite li moje zakrvavljene oči i moje lice još bleđe nego obično. To je zbog toga što već četiri noći nisam sklopio oka ni jednog jedinog trenutka. Već četiri noći ja bdim nad vama, ja vas hranim, ja vas čuvam za našeg prjatelja Maksimilijana.

Krv udari od radosti u bolesničine obraze, jer je ime koje je izgovorio grof raspršilo i onaj ostatak nepoverenja što joj ga je njegova pojava ulivala.

— Maksimilijan!… — ponovi Valentina, kojoj je bilo slatko da izgovori to ime. — Maksimilijan! Znači, sve vam je priznao?

— Sve. Rekao mi je da je vaš život njegov život i ja sam mu obećao da ćete vi živeti.

— Vi ste mu obećali da ću živeti?

— Da.

— Zaista, gospodine, rekli ste da ste bdeli i da ste me čuvali. Da niste vi lekar?

— Da, i to, verujte mi, najbolji koga vam u ovom trenutku nebo može poslati.

— Rekli ste da ste bdeli? — upita Valentina uznemireno. — A gde to? Ja vas nisam videla.

Grof pruži ruku u pravcu biblioteke.

— Bio sam sakriven iza onih vrata, — reče on — a ona vrata vode u susednu kuću, koju sam ja iznajmio.

Valentina se zastide, okrenu oči na drugu stranu i reče sa najvećim užasom:

— Gospodine, to što ste učinili besprimerna je ludost i zaštita koju ste mi pružali isuviše liči na uvredu.

— Valentina, — reče on — u toku mog dugačkog bdenja video sam samo ko je dolazio kod vas, kakva vam je hrana donošena, kakvo vam je piće davano. A kada mi je to piće izgledalo opasno, ulazio sam kao što sam sada ušao, prosipao sam piće iz vaše čaše i umesto otrovnog napitka sipao sam vam jedan blagotvorni napitak, koji je učinio da kroz vaše vene teče život umesto smrti koja vam je bila namenjena.

— Otrov! Smrt! — povika Valentina, verujući da se ponovo nalazi pod vlašću priviđenja bunila. — Šta vi to govorite, gospodine?

— Pst, dete moje! — reče Monte Kristo, prinevši ponovo prst usnama. — Da, rekao sam: otrov; rekao sam: smrt; i ja ponavljam: smrt! Ali, pre svega, popijte ovo. — Grof izvadi iz džepa jednu bočicu u kojoj se nalazila neka crvena tečnost i od koje usu nekoliko kapljica u čašu. — A pošto popijete, ne pijte više ništa u toku noći.

Valentina pruži ruku, ali je trže uplašeno tek što je dodirnula čašu.

Monte Kristo uze čašu, otpi polovinu i onda je ponudi Valentini, koja sa osmehom popi ostatak tečnosti.

— Oh, da, — reče ona — to je ukus moga noćnog pića, onog leka koji je malo osvežavao moje grudi i smirivao moj mozak. Hvala, gospodine, hvala.

— Eto, kako ste živeli u toku ove četiri noći, Valentina — reče grof. — A ja, kako sam ja živeo? Oh! Strašne sam časove provodio pored vas! Preživljavao sam užasna mučenja dok sam gledao kako se u vašu čašu sipa smrtni otrov, strepeći da ga vi ne popijete pre nego što ja stignem da ga prospem u kamin!

— Šta velite, gospodine, — prihvati Valentina ispunjena užasom — vi ste podneli hiljade mučenja gledajući kako se u moju čašu sipa smrtni otrov? Ali, ako ste videli kako se u moju čašu sipa otrov, morali ste videti i osobu koja ga je sipala?

— Da.

Valentina se podiže na krevetu, pokrivajući grudi, belje od snega, svojim vezenim pokrivačem, još vlažnim od hladnog znoja koji ju je oblivao u njenom bunilu, a uz koji je počinjao da se meša ledeni znoj užasa.

— Vi ste je videli? — ponovi mlada devojka.

— Da — reče grof i po drugi put.

— To je užasno što mi kažete, gospodine, i ima nečeg paklenog u tome što hoćete da vam verujem. Kako! U kući moga oca, u mojoj sobi; na mojoj bolesničkoj postelji i dalje pokušavaju da me ubiju? Oh! Odlazite, gospodine, vi dovodite moju savest u iskušenje, vi hulite na božju dobrotu, to je nemoguće, to ne može biti.

— Jeste li vi prva kojoj je ta ruka zadala udarac, Valentina? Zar niste videli kako su oko vas podlegli gospodin od Sen-Merana, gospođa od Sen-Merana, Baroa, zar ne bi podlegao i gospodin Noartije da ga lekovi, kojima se leči već skoro tri godine, nisu sačuvali, sprečavajuči dejstvo otrova time što se privikao na otrov?

— Oh, bože moj! — reče Valentina. — Znači da je zbog toga dobri deda zahtevao od mene, od pre mesec dana, da sve njegove lekove pijem i ja?

— A da li ti lekovi — povika Monte Kristo — imaju gorak ukus, kao kora od napola sasušene narandže?

— Da, bože moj, da!

— Oh! To mi objašnjava sve — reče Monte Kristo. — I on zna da ovde neko truje, a možda zna i ko. On je vas, svoje voljeno dete, obezbedio protiv toga smrtonosnog otrova i taj smrtonosni otrov nije imao svoje puno dejstvo usled toga što ste počeli da se na nj privikavate. Eto zašto ste još živi, što nisam mogao da shvatim, pošto ste pre četiri dana bili otrovani takvim otrovom koji obično nikom ne oprašta.

— Ali, ko je zločinac, ko je ubica?

— A sada ću ja upitati vas: zar niste nikad videli nekoga kako ulazi u vašu sobu?

— Videla sam. Često mi se činilo kao da vidim kako promiču neke senke, kako se te senke približavaju, udaljavaju i nestaju. Ali, ja sam ih smatrala za priviđenje moga bunila i malopre sam, kada ste vi ušli, zadugo verovala da sam u bunilu ili da sanjam.

— I vi, dakle, ne znate ko je ta osoba koja vam radi o glavi?

— Ne, — reče Valentina. — Zašto bi neko želeo moju smrt?

— Onda ćete je upoznati — reče Monte Kristo osluškujući.

— Kako to? — upita Valentina, gledajući sa strahom oko sebe.

Jer večeras niste ni u groznici ni u bunilu, jer ste večeras sasvim budni, jer upravo izbija pola noći, a to je čas ubica.

— Bože moj! Bože moj! — uzdahnu Valentina, otirući rukom znoj koji joj je izbijao po čelu.

Stvarno, otkucavala je ponoć lagano i tužno. Izgledalo je kao da svaki udarac čekića o bronzu pogađa u srce mladu devojku.

— Valentina, — produži grof — priberite sve svoje snage, stegnite srce u grudima, zadržite glas u grlu, pretvarajte se da spavate, i vi ćete videti, vi ćete videti!

Valentina prihvati grofovu ruku.

— Čini mi se da čujem neki šum, — reče ona — sklonite se.

— Zbogom, ili, bolje reći, doviđenja — odgovori grof.

A zatim, se uz jedan osmeh tužan i očinski, od koga se srce mlade devojke ispuni zahvalnošću, vrati na prstima do vrata od biblioteke.

Ali se okrenu pre nego što ih je zatvorio za sobom i reče:

— Ni pokreta, ni reči, kao da spavate, inače vas može ubiti pre nego što bih uspeo da dotrčim.

I sa tim strašnim naređenjem grof iščeze iza vrata, koja se tiho zatvoriše za njim.

4. LOKUSTA

Valentina ostade sama. Još dva časovnika, koja su zakašnjavala iza sata na Crkvi svetog Filipa Rulskog, iskucaše pola noći jedan za drugim.

A onda, izuzev huke nekih dalekih kočija, sve utonu u tišinu.

Tada se sva Valentinina pažnja zadrža na satu u njenoj sobi, čija je šetalica označavala sekunde.

Ona poče da broji te sekunde i primeti da su dvostruko sporije od kucanja njenog srca. Međutim, ona je još uvek sumnjala. Bezazlena Valentina nije mogla da zamisli da neko želi njenu smrt. Zašto? U kom cilju? Kakvo je zlo učinila koje bi joj moglo stvoriti neprijatelja?

Nije bilo opasnosti da će zaspati.

Jedna jedina misao, jedna strašna misao držala je njen duh u napetom stanju: postojao je na svetu neko ko je pokušao da je ubije i ko će to opet pokušati.

Da li će ta osoba ovoga puta, videći da otrov ostaje bez dejstva, kao što je rekao Monte Kristo, pribeći nožu! Da li će grof imati vremena da pritrči! Da li je to bio njen poslednji trenutak! Da li neće više nikada videti Morela!

Pri toj pomisli, od koje preblede kao smrt i od koje joj izbi ledeni znoj po čelu, Valentina htede da uhvati gajtan od zvona i da počne dozivati u pomoć.

Ali joj se činilo da kroz vrata od biblioteke vidi kako se svetli grofovo oko, oko koje joj je pritiskivalo dušu i ispunjavalo je takvim stidom, da se pitala u samoj sebi da li će ikada njena zahvalnost uspeti da izbriše mučne posledice grofovog indiskretnog prijateljstva.

Prošlo je tako dvadeset minuta, cela večnost; zatim još deset minuta, i najzad časovnik, izbijajući sekundu pre vremena, jednim udarcem otkuca pola časa.

U istom trenutku jedva primetno grebanje noktom po drvenim vratima biblioteke pokaza Valentini da grof bdi, preporučujući joj da i ona ostane budna.

I stvarno, Valentini se učini da je sa suprotne strane, to jest u pravcu Eduardove sobe, čula parket da škripi.

Ona oslušnu, zadržavajući svoje skoro prigušeno disanje: kvaka na vratima zaškripa i vrata se okrenuše na šarkama.

Valentina se bila pridigla na lakat i jedva je stigla da se spusti na krevet i pokrije rukom oči.

A zatim je čekala, drhteći, uznemirena, srca stegnutog od neizrecivog straha.

Neko je prišao krevetu i dodirnuo zavese.

Valentina sakupi sve snage, puštajući da se čuje onaj pravilni šum disanja koji svedoči o mirnom snu.

— Valentina! — reče jedan glas sasvim tiho.

Mlada devojka zadrhta do dna srca, ali ne odgovori ništa.

— Valentina! — ponovi isti glas.

Ista tišina: Valentina je obećala da se neće probuditi. U sobi se nije ništa micalo.

Valentina je čula jedino onaj tihi šum tečnosti dok se točila u čašu koju je ona malopre ispraznila.

Tada se usudi da napola otvori oči ispod ruke kojom ih je zaklonila.

Ona ugleda jednu ženu u beloj kućnoj haljini kako sipa neku tečnost, pripremljenu unapred u jednoj bočici.

U tom trenutku Valentina je, možda, zadržala svoj dah, ili je učinila neki pokret, jer se ta žena, uznemirena, zaustavi i nagnu nad krevet da bi bolje videla da li mlada devojka zaista spava: bila je to gospođa od Vilfora.

Pošto je poznala svoju maćehu, Valentina poče da drhti strašno, od čega je krevet počeo da se trese.

Gospođa od Vilfora se odmah povuče uza zid i, sklonivši se iza zavese od kreveta, stade da posmatra, nema i pažljiva, i najmanji Valentinin pokret.

Valentina se seti strašnih reči Monte Krista. Učini joj se kao da vidi kako se u drugoj ruci te žene svetli neka vrsta dugačkog šiljastog noža. Valentina pokuša, pozivajući u pomoć svu snagu svoje volje, da zatvori oči, ali joj je u tom času bilo skoro nemoguće da izvrši tu tako jednostavnu radnju našeg najplašljivijeg čula, jer je neutoljiva radoznalost gonila da podiže kapke i da sazna istinu.

Međutim, umirena tišinom, u kojoj se ponovo čuo ujednačeni šum Valentininog disanja, gospođa od Vilfora poverova da Valentina spava i ona ispruži ruku, stojeći i dalje napola sakrivena iza zavese kraj uzglavlja, i u Valentininu čašu isprazni svoju bočicu.

A zatim se povuče tako tiho da Valentina ni po najmanjem šumu nije mogla znati da je ona otišla.

Videla je samo kako je iščezla njena ruka, ruka obla i negovana, ruka žene od dvadeset i pet godina, ruka mlada i lepa, koja je donosila smrt.

Nemoguće je izraziti ono što je Valentina preživela u toku tog minuta i po, koliko je gospođa od Vilfora bila u njenoj sobi.

Grebanje noktom po vratima od ormana trže mladu devojku iz te obamrlosti u kojoj se nalazila i koja je naličila na potpuno mrtvilo.

Ona jedva podiže glavu.

Vrata se još jednom pokrenuše sasvim tiho i ponovo se pojavi grof od Monte Krista.

— Dakle, — upita grof — da li još sumnjate?

— O, bože moj! — uzdahnu mlada devojka.

— Videli ste?

— Na žalost!

— Poznali ste je?

Valentina zaječa.

— Da, — reče ona — ali ne mogu da verujem u to.

— Onda, znači, više volite da umrete i vi i Maksimilijan…

— Bože moj, bože moj! — ponovi mlada devojka skoro izgubljena. —Ali, zar ne bih mogla pobeći, napustiti kuću?

— Valentina, ruka koja vas progoni pogodiće vas ma gde se nalazili: zlatom će potkupiti vaše sluge i smrt će vas stići, prerušena u najraznovrsnije oblike, u vodi koju ćete piti na izvoru, u voću koje ćete ubrati sa drveta.

— Ali, zar niste rekli da me je predostrožnost moga dobrog dede obezbedila protiv otrova?

— Samo protiv jednog otrova, i to otrova koji nije upotrebljen u dovoljno jakoj dozi. A ona će promeniti otrov ili će povećati dozu.

On uze čašu i pokvasi usne.

— Eto vidite, — reče — to je već učinila. Ne truje vas više brucinom, nego jednim običnim sredstvom za uspavljivanje. Poznat mi je ukus njegove otopine u alkoholu. Da ste popili ovo što vam je gospođa od Vilfora usula u čašu, Valentina, Valentina, bili biste izgubljeni!

— Ali, bože moj, — povika mlada devojka — zašto me ona progoni?

— Kako! Vi ste tako blagi, tako dobri, tako malo verujete u zlo, da to niste razumeli, Valentna?

— Ne, — reče mlada devojka — nisam joj nikad učinila nikakvo zlo.

— Ali, vi ste bogati, Valentina; vi imate dve stotine hiljada franaka rente i te dve stotine hiljada franaka dižete ispred njenoga deteta.

— Kako to? Moje imanje nije njeno i ja sam ga dobila od dede i bake.

— Sigurno, i baš zato su i umrli gospodin i gospođa od Sen-Merana, zato što ste vi njihova naslednica. Zato je i gospodin Noartije bio osuđen na smrt onoga dana kada vas je proglasio svojom naslednicom. Eto, zato i vi morate umreti, Valentina, da bi vaš otac nasledio vas i da bi vaš brat, koji bi ostao kao jedino dete, nasledio vašeg oca.

— Eduard! Jadno dete! I radi njega se, dakle, vrše svi ti zločini?

— Ah! Najzad shvatate.

— Oh, bože moj! Samo da sav taj greh ne padne na njega.

— Vi ste anđeo, Valentina.

— Ali, izgleda da je odustala od ubistva moga dede.

— Razmislila je i došla do zaključka da će imanje, ako vi umrete, sasvim prirodno pripasti vašem bratu, izuzev da bude isključen iz nasleđa, a kada zločin postane nepotreban, onda je dvostruko opasnije izvršiti ga.

— I takva se zamisao mogla roditi u duhu jedne žene! O, bože moj, bože moj!

— Setite se Peruđe, venjaka pred gostionicom na poštanskoj stanici i čoveka u smeđem ogrtaču koga je vaša maćeha ispitivala o akvatofani. E, vidite, od toga vremena je ceo taj pakleni plan sazrevao u njenom mozgu.

— Oh, gospodine, — povika dobra mlada devojka, briznuvši u plač — ja vidim, ako je tako, da mi je suđeno da umrem.

— Ne, Valentina, ne, jer sam ja razumeo tu zaveru; ne, jer je naš neprijatelj pobeđen, jer smo otkrili ko je on. Ne, vi ćete živeti, Valentina, vi ćete živeti da biste voleli i bili voljeni, vi ćete živeti da biste bili srećni i da biste usrećili jedno plemenito srce, ali, da biste živeli, Valentina, treba da imate puno poverenje u mene.

— Naređujte, gospodine, šta treba da radim?

— Treba da uzmete sa slepim poverenjem ono što vam ja dam.

— Oh! Bog mi je svedok, — povika Valentina — kad bih bila sama, više bih volela da pustim da me otruje.

— Nećete se poveriti nikom, čak ni svome ocu.

— Moj otac ne učestvuje u toj užasnoj zaveri, zar ne, gospodine? — reče Valentina sklopivši ruke.

— Ne, ali je vaš otac, međutim, kao čovek koji je navikao na sudske procese, morao pomisliti da svi ti smrtni slučajevi koji su zadesili vašu kuću, nikako nisu prirodni.

Vaš otac je, međutim, morao bdeti nad vama, on je morao biti u ovom času na ovome mestu na kome se ja nalazim, on je bio dužan da već isprazni ovu čašu, on je bio dužan da se isprsi pred zločincem. Nakaza protiv nakaze — promrmlja on, pošto je pre toga glasno završio svoju rečenicu.

— Gospodine, — reče Valentina — učiniću sve da bih živela, jer na svetu postoje dva bića koja me vole toliko da ne bi preživela moju smrt: moj deda i Maksimilijan.

— Ja ću bdeti nad njima kao što sam bdeo nad vama.

— Dobro, gospodine, raspolažite sa mnom — reče Valentina, a zatim promrmlja tihim glasom: — O, bože moj, šta će se desiti sa mnom?

— Ma šta da se desi s vama, Valentina, ne plašite se. Ako vam bude teško, ako ne budete videli, ako ne budete čuli, ako ne budete osećali dodir, ne bojte se ništa; ako se probudite ne znajući gde se nalazite, ne plašite se ništa, pa makar se našli, kada se probudite, u samoj grobnici ili zakovani u mrtvački sanduk. Priberite odmah misli i sećanje i recite samoj sebi: "U ovom času jedan prijatelj, jedan otac, jedan čovek koji hoće moju sreću i sreću Maksimilijanovu bdi nada mnom."

— Avaj! Avaj, kakva strašna nevolja!

— Valentina, da li možda više volite da optužite svoju maćehu?

— Sto puta bih više volela da umrem? Oh, da umrem!

— Ne, vi nećete umreti, i ma šta da vam se desi, obećajte mi, nećete se žaliti, nego ćete se nadati?

— Misliću na Maksimilijana:

— Vi ste za mene kao draga kći, Valentina, samo vas ja mogu spasti, i ja ću vas spasti.

Valentina, ispunjena užasom, sklopi ruke i pridiže se da bi se pomolila, jer je osećala da je došao trenutak da od boga zatraži hrabrost, i ona poče da mrmlja reči bez veze, zaboravljajući da su njena ramena pokrivena samo njenom dugom kosom i da se vidi kako njeno srce udara pod nežnom čipkom njene noćne košulje. . .

Grof nežno prisloni ruku na mišicu mlade devojke i navuče joj skoro do grla njen somotski pokrivač, a onda reče sa očinskim osmehom:

— Kćeri moja, verujte u moju odanost, kao što verujete u božju dobrotu i u Maksimilijanovu ljubav.

Valentina zadrža na njemu pogled pun zahvalnosti i ostade poslušna kao dete u povoju.

Tada grof izvadi iz džepa na prsluku svoju kutijicu od smaragda, podiže zlatni poklopac i stavi na Valentininu desnu ruku jednu malu okruglu pastilu, veliku kao zrno graška.

Valentina je uze drugom rukom i pogleda grofa sa dubokom pažnjom: na licu toga neustrašivog zaštitnika bilo je neke božanske veličine i moći. Očevidno je bilo da ga je Valentina pitala pogledom.

— Da — odgovori on.

Valentina prinese pilulu ustima i proguta je.

— A sada, doviđenja, dete moje, — reče on — pokušaću da spavam, jer ste vi spaseni.

— Idite, — reče Valentina — ma šta da mi se desi, ja vam obećavam da se neću plašiti.

Monte Kristo je dugo držao oči uprte u mladu devojku, koja, malo-pomalo, zaspa savladana snagom uspavljujućeg sredstva što joj ga je grof dao.

Tada on uze čašu, prosu tri četvrtine iz nje u kamin da bi se mislilo kao da je Valentina popila tečnost koja je bila u čaši i ponovo spusti čašu na njen noćni sto. Zatim priđe vratima od ormana i nestade, pošto je još jednom, poslednji put, pogledao Valentinu zaspalu sa poverenjem i bezazlenošću anđela koji leži pred prestolom božjim.

5. VALENTINA

Kandilo je i dalje gorelo na kaminu u Valentininoj sobi, trošeći poslednje kapljice ulja koje je još plivalo na vodi; već je jedan crvenkasti krug osvetljavao čašu od alabastera, već je jedan življi plamičak dogorevao uz ono pucketanje koje kod mrtvih stvari naliči na poslednje grčeve agonije, tako često upoređivane sa agonijom jadnih ljudskih bića, kada jutarnje svetlo, prozračno i tužno, bojom opala preli bele zavese i rublje mlade devojke.

Sa ulice više nije dopirao nikakav šum i u sobi je vladala strašna tišina.

Tada se otvoriše vrata od Eduardove sobe i jedna glava, koju smo već videli, pojavi se u ogledalu prema vratima: gospođa od Vilfora se vraćala, da vidi dejstvo napitka.

Ona se zaustavi na pragu, oslušnu pucketanje kandila, jedini šum koji se čuo u toj sobi za koju bi se poverovalo da je pusta, a zatim lagano pođe prema noćnom stočiću da bi videla da li je Valentinina čaša prazna.

U njoj je bilo još malo tečnosti na dnu, kao što smo već rekli.

Gospođa od Vilfora je uze i prosu preostalu tečnost u pepeo, koji zatim promeša da bi je pepeo lakše upio, a onda pažljivo ispra čašu, obrisa je svojom maramicom i ponovo stavi na noćni stočić.

Kad bi nečiji pogled mogao prodreti u sobu, video bi tada kako gospođa od Vilfora izbegava da svoj pogled zadrži na Valentini i da se približi krevetu.

Ta žalosna svetlost, tišina, strašna poezija noći, delovali su, bez sumnje, na užasnu prirodu njene savesti: trovačica se plašila svog vlastitog dela.

Najzad se odvaži, ukloni zavesu, nasloni se na krevet kraj uzglavlja i pogleda Valentinu.

Mlada devojka više nije disala; njeni zubi, napola rastvoreni, nisu više propuštali nijedan atom daha koji svedoči o životu. Njene pobledele usne nisu više podrhtavale. Njene oči, utonule u neku ljubičastu maglu koja je, reklo bi se, izbijala ispod kože, predstavljale su samo bledo ispupčenje na mestu na kome se očna jabučica uzdiže pod kapkom, a njene dugačke crne trepavice ocrtavale su se na koži, koja je već bila izgubila sjaj i izgledala kao vosak.

Gospođa od Vilfora je posmatrala to lice tako rečito u svojoj nepomičnosti. Tada se odvaži, podiže pokrivač i prisloni ruku na srce mlade devojke.

Ono je bilo nemo i nepomično.

Pod njenom rukom kucala je arterija iz njenog vlastitog dlana: ona se naježi i trže ruku.

Valentinina ruka visila je izvan kreveta. Ta je ruka od ramena do lakta izgledala kao izlivena prema ruci jedne od gracija Žermena Pilona, ali je podlaktica bila lako deformisana jednim grčem, dok se šaka potpuno čistog oblika, pomalo ukočena i raširenih prstiju, naslanjala na krevetsku dasku od mahagonija.

Nokti su u korenu bili plavičasti.

Za gospođu od Vilfora više nije bilo nikakve sumnje: sve je bilo svršeno; strašno delo, poslednje koje je imala da izvrši, bilo je najzad učinjeno!

Trovačica više nije imala nikakvog posla u toj sobi. Ona poče da se izmiče tako obazrivo, da se videlo kako se boji i šuma svojih koraka na ćilimu, ali je izmičući se držala još uvek podignutu zavesu, gutajući očima tu sliku smrti koja nosi u sebi svoju neodoljivu privlačnu silu sve dotle dok je smrt samo nepomičnost a ne i rastvaranje, dotle dok je tajanstvena ali ne i odvratna.

Minuti su promicali. Gospođa od Vilfora nije mogla da ispusti zavesu koju je držala kao mrtvački pokrov iznad Valentinine glave. Misao je tražila svoj danak i ona ga je plaćala: razmišljanje o zločinu mora da je griža savesti.

U tome času kandilo još jače zapucketa. Čuvši taj šum, gospođa od Vilfora se strese i ispusti zavesu.

U istom času se kandilo ugasi i soba utonu u jezivu tamu. A usred te tame probudi se sat na zidu i otkuca četiri i po.

Trovačica, prestravljena tim uzastopnim šumovima, stiže do vrata, pipajući po mraku, i vrati se u svoju sobu oblivena znojem koji je od straha izbio po čelu.

Pomrčina je vladala još oko dva časa.

A zatim se, malo-pomalo, bledo svetlo razli po sobi, prodirući kroz otvore na prozorskim kapcima i postepeno nadvlada tamu, dajući boju i oblike predmetima i telima.

Na stepenicama se začu čuvarkin kašalj i žena uđe u Valentininu sobu sa šoljom u ruci.

Ocu ili draganu bi već prvi pogled rekao sve: Valentina je mrtva! Ali je za tu nadničarku Valentina samo spavala.

— Dobro je, — reče ona približivši se noćnom stolu — popila je jedan deo leka, čaša je skoro prazna.

Zatim ode do kamina, zapali vatru, namesti se u svoju fotelju i, mada se tek digla iz kreveta, iskoristi Valentinin san da bi još malo odspavala.

Probudio je sat kad je otkucao osam časova.

A tada, začuđena tim dubokim snom u kome se nalazila mlada devojka i plašeći se što ruku, koja je visila preko kreveta, još nije bila privukla sebi, ona pođe prema krevetu i primeti njene hladne usne i zamrle grudi.

Ona htede da namesti Valentininu ruku uz telo, ali ruka osta ukočena, tako strašno ukočena, da za jednu bolničarku više nije moglo biti sumnje.

Ona prestravljeno vrisnu.

A zatim potrča prema vratima:

— U pomoć! — povika ona — u pomoć!

— Šta, u pomoć! — odgovori sa dna stepenica glas gospodina od Avrinjija.

To je bilo vreme u koje je doktor obično dolazio.

— Šta? U pomoć! — povika Vilfor, koji istrča iz svog kabineta. — Doktore, niste li vi čuli da neko doziva u pomoć?

— Da, da, popnimo se, — odgovori Avrinji — popnimo se brzo kod Valentine.

Ali pre nego što su ušli lekar i otac, sluge koje su se nalazile po sobama ili hodnicima na istom spratu ušle su i zatekle Valentinu bledu i nepomičnu na njenom krevetu. Sa rukama podignutim prema nebu, ljudi su teturali kao u nesvesti.

— Zovite gospođu od Vilfora! Probudite gospođu od Vilfora! — povika državni tužilac iza vrata sobe u koju, činilo se, nije smeo da uđe.

Ali su sluge, umesto da odgovore, gledale gospodina od Avrinjija, koji je ušao, pritrčao Valentini i podigao je na ruke.

— Još i ona!… — promrmlja puštajući telo da padne. — O bože moj, bože moj, kada ćeš se od toga umoriti.

Vilfor pojuri u sobu.

— Šta kažete to? — povika on dignuvši obe ruke prema nebu. — Bože moj, doktore!… Doktore!…

— Ja kažem da je Valentina mrtva! — odgovori Avrinji glasom svečanim i strašnim u isti mah.

Gospodin od Vilfora se stropošta, kao da su mu noge posečene, i pade glavom na Valentinin krevet.

Čuvši doktorove reči i vrisak oca, prestravljene sluge se razbegoše proklinjući prigušeno. Sa stepenica i iz hodnika dopirali su zvuci njihovih ustumaralih koraka, zatim se čula graja iz dvorišta, a posle se sve utiša: od prvog do poslednjeg pobegli su svi iz te proklete kuće.

U tom trenutku je gospođa od Vilfora, sa rukom napola uvučenom u svoju jutarnju haljinu, podigla zavesu pred vratima. Za trenutak je ostala na pragu, kao da pita prisutne, prizivajući u pomoć bar neku nepokornu suzu.

Najednom pojuri napred, skoro skoči, sa rukama ispruženim prema stolu.

Videla je kako se Avrinji sa interesovanjem nagnuo nad stočić i kako je sa njega uzeo čašu, za koju je ona bila sigurna da je ispraznila u toku noći.

Na dnu čaše se nalazila tečnost, baš kao što je bilo pre nego što je ona prosula u pepeo.

Da se duh Valentinin pojavio pred trovačicom, ne bi tako na nju delovao.

I zaista, tečnost je imala boju napitka koju je ona usula u Valentininu čašu i koju je Valentina popila, a taj otrov nije mogao prevariti oko gospodina od Avrinjija. Gospodin od Avrinjija pogleda ga pažljivo: bog je, bez sumnje, učinio čudo da bi ostao trag pored svih predostrožnosti ubice, da bi ostao dokaz i optužba protiv zločina.

Međutim, dok je gospođa od Vilfora stajala nepomična kao kip Straha i dok je Vilfor klečao sa glavom zagnjurenom u čaršave mrtvačkog odra, ne videći ništa od onog što se dešava oko njega, Avrinji priđe prozoru da bi bolje video sadržinu čaše i da bi oprobao ukus jedne kapljice koju uze na vrh prsta.

— Ah, —promrmlja on — to više nije brucin; da vidimo šta je to.

Brzo priđe jednom ormanu u Valentininoj sobi koji je bio pretvoren u apoteku i iz njegove male pregrade od srebra izvadi bočicu sa azotnom kiselinom, usu nekoliko kapljica u tečnost boje opala, koja odmah postade crvena kao krv.

— Ah! — uskliknu Avrinji sa užasom sudije koji saznaje istinu, užasom izmešanim sa radošcu naučnika koji je rešio jedan problem.

Gospođa od Vilfora se u jednom trenutku zanese, u očima joj blesnu plamen koji se odmah ugasi, ona zatetura, potraži rukom vrata i iščeze.

Trenutak docnije začu se iz daljine tresak tela koje se sruši na parket.

Ali niko na to ne obrati pažnju. Bolničarka je bila zauzeta posmatranjem hemijske analize, Vilfor je, satrven, još uvek klečao kraj kreveta.

Samo je gospodin od Avrinjija pratio očima gospođu od Vilfora i primetio je njen nagli izlazak.

On podiže zavesu nad vratima Valentinine sobe i kroz Eduardovu sobu ugleda gospođu od Vilfora kako u svojoj sobi leži nepomično na parketu.

— Idite da pomognete gospođi od Vilfora — reče on bolničarki. — Gospođi od Vilfora je rđavo.

— A gospođica Valentina? — promuca ona.

— Gospođici Valentini više nije potrebna pomoć, — reče Avrinji — jer je gospođica Valentina mrtva.

— Mrtva! Mrtva! — uzdahnu Vilfor u paroksizmu bola, koji mu je utoliko više cepao srce što je bio nov i nepoznat tome srcu od bronze.

— Mrtva! Rekoste li? — povika neki treći glas. — Ko je rekao da je Valentina mrtva?

Oba čoveka se okrenuše i ugledaše na vratima Morela, bledog, usplahirenog, strašnog.

Evo šta se, međutim, dogodilo:

U svoje uobičajeno vreme došao je Morel na mala vrata koja su vodila kod Noartijea.

Preko običaja našao je vrata otvorena i ušao je, nemajući potrebe da zvoni.

U tremu je sačekao jedan trenutak, dozivajući nekog slugu koji bi ga uveo kod starog Noartijea.

Ali, niko nije odgovorio. Sluge su, kao što se zna, napustile kuću.

Morel toga dana nije imao nikakvog posebnog razloga da bude uznemiren. Monte Kristo mu je obećao da će Valentina živeti i do tada je obećanje bilo ispunjeno. Grof mu je svake večeri saopštavao dobre vesti, koje je sutradan ujutru potvrđivao i Noartije.

Međutim, ta mu se pustoš učini čudnovata. On pozva po drugi put, treći put: ista tišina.

Tada se odluči da se popne.

Noartijeva vrata su bila otvorena kao i sva ostala.

Najpre je ugledao starca u fotelji na svome uobičajenom mestu. Njegovo široko otvorene oči izražavale su unutarnji užas, koji je potvrđivalo i neobično bledilo na njegovom licu.

— Kako ste, gospodine? — upita mladi čovek sa izvesnom zebnjom u srcu.

— Dobro, — učini starac trepnuvši očima — dobro!

Ali je na njegovom licu uznemirenje sve više raslo.

— Vi ste zabrinuti, — produži Morel — nešto vam je potrebno. Hoćete li da pozovem nekog od vaših ljudi?

— Da — učini Noartije.

Morel poče da vuče za vrpcu od zvona, ali je uzalud vukao, skoro da je prekine, niko ne dođe.

On se okrenu Noartijeu. Starčevo lice bivalo je sve bleđe i strah se sve više primećivao na njemu.

— Bože moj, bože moj, — reče Morel — zašto niko ne dolazi? Da nije neko bolestan u kući?

Noartijeove oči su izgledale kao da će iskočiti iz svoje duplje.

— Ali, šta vam je, — produži Morel, — vi me plašite? Valentina! Valentina…

— Da! Da! — učini Noartije.

Maksimilijan otvori usta i htede nešto reći, ali njegov jezik nije mogao izgovoriti nijedne reči: on zatetura i uhvati se za drvenu oblogu pored zida.

A zatim pruži ruku prema vratima.

— Da, da, da! — produži starac.

Maksimilijan pojuri uz male stepenice, koje pređe u dva skoka, dok je Noartije izgledao kao da mu očima dovikuje:

— Brže! Brže!

Jedan minut je bio dovoljan mladom čoveku da prođe kroz nekoliko soba, pustih kao i cela kuća, i da stigne do Valentinine sobe.

Nije trebalo da otvara vrata, vrata su bila širom otvorena.

Prvo što je čuo bio je jecaj. A zatim ugleda, kao kroz maglu, jednu crnu priliku na kolenima, utonulu u gomilu belih čaršava. Strah, užasni strah, prikova ga na pragu.

Tada začu jedan glas:

— Valentina je mrtva!

A drugi glas odgovori kao eho:

— Mrtva! Mrtva!

6. MAKSIMILIJAN

Vilfor se diže skoro postiđen što je zatečen u tome nastupu bola.

Strašni poziv koji je vršio dvadeset i pet godina napravio je konačno od njega nešto više ili nešto manje od čoveka.

Njegov se pogled, bludeći za trenutak, zadrža na Morelu.

— Ko ste vi, gospodine, — reče on — vi koji zaboravljate da se tako ne ulazi u kuću u kojoj se nastanila smrt? Izlazite, gospodine, izlazite!

Ali je Morel ostao nepomičan. On nije mogao da odvoji oči sa strašne slike kreveta u neredu i blede prilike koja je na njemu ležala.

— Izlazite, čujete li? — povika Vilfor, dok je Avrinji sa svoje strane pošao da izvede Morela.

Morel je prestravljeno gledao mrtvo telo, ta dva čoveka, celu sobu, činilo se kao da okleva jedan trenutak, otvorio je usta, ali pošto nije našao nijedne reči da odgovori, i pored bezbrojnih misli koje su se rojile u njegovom mozgu, on se naglo okrenu i izađe, zarivši ruke u kosu. Vilfor i Avrinji, koje je njegova pojava odvojila u jednom času od misli kojima su bili obuzeti, zgledaše se, videći kako je izišao, a njihov pogled kao da je govorio:

— Taj je lud!

Ali se za manje od pet minuta začu kako škripe stepenice pod nekim velikim teretom i pojavi se Morel, koji je, sa nadljudskom snagom, noseći Noartijeovu fotelju u rukama, izneo starca na prvi sprat.

Pošto je stigao na vrh stepenica, Morel spusti fotelju na pod i odgura je brzo u Valentininu sobu.

Mladi čovek je to učinio sa snagom koju je njegova bolna izbezumljenost deset puta uvećala.

Ali strašnije od svega bilo je Noartijeovo lice kada se približavao Valentininom krevetu, dok je Morel gurao fotelju, lice na kome je duh razvijao sve svoje snage, na kome su oči sakupljale u sebi svu svoju moć, naknađujući sve ono što je u starcu već bilo mrtvo.

To bledo lice, sa plamenim pogledom, bilo je za Vilfora kao strašno priviđenje.

Svaki put kada je došao u dodir sa svojim ocem, dogodilo se nešto strašno.

— Vidite šta su od nje učinili! — povika Morel, držeći jednu ruku još uvek naslonjenu na naslon fotelje koju je dogurao do kreveta, dok je drugu pružio prema Valentini: — Vidite, oče moj, vidite!

Vilfor ustuknu jedan korak i pogleda začuđeno toga mladog čoveka koji mu je bio skoro nepoznat, a koji je Noartijea nazivao svojim ocem.

Činilo se, u tome trenutku, kao da sva starčeva duša pređe u njegove oči, koje pokrvaviše, a onda mu iskočiše vene, i modrina koja se pojavljuje na koži padavičara, izbi mu na vratu, obrazima i slepoočnicama; toj unutarnjoj eksploziji celog bića nedostajao je samo vrisak.

A taj vrisak izbi tako reći na sve njegove pore, utoliko strašniji što je bio nem i nečujan.

Avrinji priskoči starcu i dade mu da udiše jedno snažno revulzivno sredstvo.

— Gospodine, — povika tada Morel uhvativši nepomičnu ruku paralitičara — pitaju me ovde ko sam i sa kakvim se pravom ovde nalazim. O, recite im vi, koji to znate, recite im!

I glas mladoga čoveka uguši se u jecajima.

Starčeve su se grudi nadimale od ubrzanog disanja. Reklo bi se kao da je dobio napade koji prethode agoniji.

Najzad suze izbiše iz Noartijeovih očiju, dok je mladi čovek jecao bez suza. Noartije sklopi oči, pošto nije mogao da obori glavu.

— Recite, — produži Morel prigušenim glasom — recite im da sam ja bio njen verenik! Recite im da je ona bila moj plemeniti drug, moja jedina ljubav na zemlji! Recite im, recite, recite da ovo mrtvo telo pripada meni!

I pružajući strašni prizor jedne ogromne snage koja se krši, mladi čovek se stropošta na kolena pred krevet, u koji se njegovi zgrčeni prsti snažno zariše.

Taj bol je bio tako strašan, da se Avrinji okrenu na drugu stranu da bi sakrio svoje uzbuđenje, dok Vilfor, ne tražeći drugog objašnjenja, pruži ruku mladom čoveku, privučen onom čudnom snagom koja nas zbližuje sa ljudima koji su voleli one koje i mi oplakujemo.

Ali Morel nije video ništa. Uzeo je hladnu Valentininu ruku, i kako nije mogao da plače, grizao je posteljna platna ričući od bola.

Nekoliko trenutaka se u toj sobi nije čulo ništa drugo osim jecaja izmešanih sa kletvama i molitvom. Međutim, jedan se zvuk isticao iznad svih drugih. To je bilo promuklo i bolno disanje koje je, činilo se, pri svakom novom dahu prekidalo po jednu žicu života u Noartijeovim grudima.

Vilfor, koji je od svih najviše gospodario sobom, progovori najzad, pošto je tako reći za neko vreme prepustio svoje mesto Maksimilijanu.

— Gospodine, — reče on Maksimilijanu — vi ste voleli Valentinu, kako kažete: bili ste njen verenik. Ja nisam znao za tu ljubav, ja nisam znao za to obećanje, ali vam ja, njen otac, opraštam, jer vidim da je vaš bol velik, stvaran i istinit.

Uostalom, i moj bol je isuviše veliki da bi u mom srcu bilo mesta za srdžbu. Ali kao što vidite i sami, anđeo kome ste se nadali napustio je zemlju, njoj više nisu potrebna obožavanja ljudi, njoj, koja u ovom času obožava Gospoda. Oprostite se, dakle, gospodine, sa tužnim ostacima koje je ona zaboravila među nama, uzmite poslednji put njenu ruku, za koju ste se nadali da će biti vaša, i rastanite se od nje zauvek: Valentini je sada potreban samo sveštenik koji će je blagosloviti.

— Varate se, gospodine — povika Morel, podignuvši jedno koleno, dok mu je srce obuzeo bol ljući od ikakvog bola koji je dotada osetio. — Varate se: Valentini, koja ovde mrtva leži, nije potreban samo sveštenik nego i osvetnik. Gospodine od Vilfora, vi pošaljite po sveštenika, a ja ću biti osvetnik.

— Šta hoćete da kažete, gospodine, — promrmlja Vilfor zadrhtavši pri tom novom nagoveštaju Morelovog bunila.

— Hoću da kažetn, gospodine, — produži Morel — da u vama postoje dva čoveka. Otac je dosta plakao, neka državni tužilac pristupi svome poslu.

Noartijeove oči se zasvetleše, Avrinji se primače.

— Gospodine, — produži mladi čovek, čitajući očima sva osećanja koja su se ispoljavala na licima prisutnih — ja znam šta govorim, a i vi svi znate isto tako kao i ja šta hoću da kažem. Valentina je ubijena!

Vilfor obori glavu. Avrinji priđe još jedan korak bliže. Noartije potvrdi očima.

— Dakle, gospodine, — produži Morel — u vreme u koje mi živimo, jedno biće, i kad nije mlado, i kad nije lepo, i kad nije dostojno obožavanja kao što je bila Valentina, jedno biće ne iščezava nasilno sa sveta a da se ne povede računa o njegovom nestanku. Dakle, gospodine državni tužioče, — dodade Morel sa sve većom vatrom — nema milosti! Ja vam prijavljujem zločin, tražite ubicu!

I njegove neumoljive oči posmatrale su ispitivački Vilfora, koji je sa svoje strane pitao pogledom čas Noartijea, čas Avrinjija.

Ali, umesto da u svome ocu i doktoru naiđe na podršku, Vilfor naiđe samo na pogled isto tako neumoljiv kao i pogled Morelov.

— Da! — učini starac.

— Tako je! — reče Avrinji.

— Gospodine, — odvrati Vilfor, pokušavajući da se bori protiv te tri volje i protiv svog vlastitog osećanja, — gospodine, vi se varate, kod mene se ne vrše zločini; sudbina me pogodila, bog me je stavio u iskušenje; strašno je misliti na to, ali ovde nema ubistva!

Noartijeove oči planuše, Avrinji otvori usta želeći da progovori.

Ali Morel ispruži ruku kao da zahteva tišinu.

— A ja vam kažem da se ovde vrše ubistva! — povika Morel čiji se glas utiša, ne gubeći ništa od svoga strašnog prizvuka. — Ja vam kažem da je ovo četvrta žrtva koja je pala za četiri meseca.

Ja vam kažem da je već jedanput, pre četiri dana, učinjen pokušaj da se otruje Valentina i da je taj pokušaj propao zahvaljujući predostrožnosti gospodina Noartijea.

Ja vam kažem da je doza udvostručena ili je promenjena vrsta otrova i da je ovog puta uspeh postignut.

Ja vam kažem da vi to sve znate isto tako dobro kao i ja, jer vas je gospodin koji se ovde nalazi upozorio na to i kao lekar i kao prijatelj.

— Oh, vi ste u bunilu, gospodine! — reče Vilfor, pokušavajući uzalud da se brani iz uskog kruga u kome se osećao opkoljen.

— Ja sam u bunilu! — povika Morel. — Pa dobro, ja se pozivam na gospodina od Avrinjija lično.

Upitajte ga, gospodine, da li se još seća reči koje je izgovorio u vašem vrtu, u vrtu ove kuće, one večeri kada je umrla gospođa od Sen-Merana, kada ste vas dvojica, verujući da ste sami, razgovarali o toj tragičnoj smrti, pri čemu se sudbina, o kojoj vi govorite, i bog, koga nepravedno optužujete, mogu optužiti samo za jednu stvar, a to je što su stvorili Valentininog ubicu!

Vilfor i Avrinji se zgledaše.

— Da, da, setite se, — reče Morel — jer su te reči, za koje ste smatrali da ste ih poverili samoći i tišini, doprle do moga uha. Zaista, od one večeri kada sam video nedozvoljenu popustljivost gospodina od Vilfora prema svojima, ja sam morao sve otkriti vlastima i ne bih bio saučesnik, kao što sam to sada, u tvojoj smrti, Valentina, draga moja Valentina! Ali će saučesnik postati osvetnik: ovo četvrto ubistvo je očevidno za svakog i bude li te tvoj otac napustio, Valentina, ja ću, kunem ti se, tražiti ubicu.

I tada, kao da se priroda najzad smilovala tome snažnom organizmu koji se skoro skršio od svoje vlastite snage, poslednje Morelove reči ugušiše se u njegovom grlu, iz grudi mu se otrže jecaj, i suze, koje tako dugo nisu mogle da poteku, pojaviše se u njegovim očima i on ponovo pade na kolena plačući pored Valentininog kreveta.

— Avaj! Avaj, gospodine! Imajte milosti za mene!

— I ja, — reče Avrinji snažnim glasom — i ja se pridružujem gospodinu Morelu i tražim pravdu za zločin, jer se moje srce buni na pomisao da je moja slabićka popustljivost ohrabrila zločinca!

— O, bože moj, bože moj! — promrmlja Vilfor poražen.

Morel podiže glavu i ugleda u starčevim očima jedan natprirodni plamen.

— Pazite, — reče on — pazite, gospodin Noartije želi da govori.

— Da — učini Noartije sa izrazom utoliko strašnijim što su sve sposobnosti toga jadnog nemoćnog starca bile sakupljene u njegovom pogledu.

— Vi znate ubicu? — reče Morel.

— Da — odvrati Noartije.

— I vi ćete nam reći? — povika mladi čovek. — čujmo! Gospodine od Avrinjija, čujmo!

Noartije uputi nesrećnom Morelu jedan tužan osmeh, jedan od onih nežnih osmeha očima koji su toliko puta usrećile Valentinu.

Taj osmeh zadrža na sebi Morelovu pažnju. I pošto je takoreći prikovao Morelove oči za svoje, starac pogleda prema vratima.

— Želite li da izađem, gospodine? — povika bolno Morel.

— Da — učini Noartije.

— Avaj! Avaj, gospodine! Imajte milosti za mene!

Starčeve su oči i dalje ostale neumoljivo upravljene prema vratima.

— Da li ću, bar, smeti da se vratim? — upita Morel.

— Da.

— Moram li izaći sam?

— Ne.

— Koga treba da povedem sa mnom? Gospodina državnog tužioca?

— Ne.

— Doktora?

— Da.

— Želite da ostanete sami sa gospodinom od Vilfora?

— Da.

— Ali, da li će on moći da vas shvati?

— Da.

— Oh, — reče Vilfor skoro radostan što će se taj razgovor voditi u četiri oka — oh, budite mirni, ja razumem vrlo dobro svoga oca.

I dok je to govorio, sa onim izrazom radosti koji smo spomenuli, zubi državnog tužioca strahovito su cvokotali.

Avrinji uze Morela za ruku i odvede mladog čoveka u susednu sobu.

Tada zavlada u celoj kući duboka tišina, tišina smrti.

Najzad se, posle četvrt časa, začuše teturajući koraci i Vilfor se pojavi na pragu salona u kome su se nalazili Avrinji i Morel, jedan zamišljen, dok se drugi gušio u suzama.

— Dođite — reče on.

I ponovo ih dovede pred Noartijeovu fotelju.

Morel tada pažljivo pogleda Vilfora.

Lice državnog tužioca bilo je potamnelo kao zemlja, široke pege plamene boje išarale su njegovo čelo, u prstima je lomio pero, koje se raspadalo u komade.

— Gospodo, — reče on Avrinjiju i Morelu prigušenim glasom — gospodo, dajte mi časnu reč da će strašna tajna ostati zakopana među nama.

Oba čoveka učiniše jedan pokret.

— Preklinjem vas!… — produži Vilfor.

— A krivac?… — reče Morel. — Zločinac?… ubica…

— Budite mirni, gospodine, pravda će biti zadovoljena — reče Vilfor. — Moj otac mi je otkrio ime krivca. Moj otac želi osvetu kao i vi, pa ipak vas moj otac zaklinje da ništa ne preduzimate.

— Da — potvrdi odlučno Noartije.

Morel učini jedan pokret, koji je izražavao užas i neverovanje.

— Oh, — povika Vilfor, uhvativši Maksimilijana za ruku — oh, gospodine, ako to od vas traži moj otac, koga poznajete kao čoveka neumoljivog, onda je on siguran da će Valentina biti strašno osvećena. Je li tako, oče?

Starac učini znak "da".

Vilfor produži:

— On me poznaje i ja sam njemu dao svoju reč. Umirite se, dakle, gospodo; tri dana, ja tražim od vas tri dana, a to je manje nego što bi tražio sud, i za tri dana će moja osveta za ubistvo moga deteta biti takva da bi i najravnodušniji ljudi zadrhtali od nje u dubini svoga srca. Je li tako, oče?

I dok je izgovarao te reči, zaškripao je zubima, tresući mlitavom starčevom rukom.

— Da li će biti učinjeno, gospodine Noartije, sve što je obećano? — upita Morel, dok je Avrinji pitao pogledom.

— Da — učini Noartije sa zlokobnom radošću u pogledu.

— Zakunite se, dakle, gospodo — reče Vilfor, spojivši Avrinjijevu i Morelovu ruku — zakunite se da ćete se smilovati časti moje kuće i da ćete prepustiti meni da je osvetim.

Avrinji se okrenu i promrmlja jedva čujno "da", ali Morel istrže svoju ruku iz ruke tužiočeve, pritrča krevetu, pritište svoje usne na Valentinine sleđene usne i uteče sa jednim dugačkim vapajem duše koja tone u očajanje.

Već smo rekli da su sve sluge bile iščezle.

Gospodin od Vilfora je, dakle, bio prinuđen da zamoli Avrinjija da na sebe uzme sve one mnogobrojne i mučne korake čiju potrebu izaziva smrt u našim velikim gradovima, naročito smrt koja je praćena tako sumnjivim okolnostima.

Što se tiče Noartijea, bilo je strašno videti njegov bol bez pokreta, njegove suze bez glasa.

Vilfor se vrati u svoj kabinet. Avrinji ode da potraži opštinskog lekara koji ustanovljava smrt u smrtnim slučajevima i koga prilično grubo nazivaju mrtvačkim lekarom.

Noartije nije nikako hteo da se udalji od svoje unuke.

Posle pola časa vrati se Avrinji sa svojim kolegom.

Kapija je već bila zatvorena, i kako je vratar iščezao sa ostalim slugama, izašao je sam Vilfor da otvori vrata.

Posle je, međutim, ostao na stepenicama; više nije imao hrabrosti da uđe u sobu u kojoj se nalazila pokojnica.

Dvojica doktora uđoše, dakle, sami u Valentininu sobu.

Noartije je bio pored kreveta, bled kao i mrtva devojka, nepomičan i nem kao i ona.

Mrtvački lekar priđe sa ravnodušnošću čoveka koji pola života provede sa leševima, podiže čaršav koji je pokrivao mladu devojku i samo joj malo rastvori usne.

— Oh, — reče Avrinji uzdahnuvši — jadna mlada devojka je zaista umrla.

— Da — odgovori lakonski lekar, ispustivši čaršav, koji pokri Valentinino lice.

Iz Noartijeovih grudi otrže se mukli hropac.

Avrinji se okrenu: iz starčevih očiju sipale su varnice.

Dobri doktor je shvatio da Noartije traži da gleda svoje dete. On približi starca krevetu, i dok je mrtvački lekar kvasio hlornom vodom prste kojima je dodirnuo usne mrtve devojke, on pokri njeno mirno i bledo lice, koje je izgledalo kao lice zaspalog anđela.

Jedna suza koja se pojavi u uglu Noartijeovog oka bila je izraz njegove zahvalnosti dobrom doktoru.

Mrtvački lekar napisa svoj zapisnik na uglu od stola u Valentininoj sobi, i pošto je ta formalnost izvršena, izađe sa doktorom, koji ga isprati.

Vilfor je čuo kada su silazili i izađe na vrata svoga kabineta.

Sa nekoliko reči zahvali lekaru, a onda se okrenu Avrinjiju:

— A sada, — reče on — sveštenika.

— Da li imate nekog sveštenika koga biste naročito hteli pozvati da moli kraj odra Valentinina? — upita Avrinji.

— Ne, — reče Vilfor — idite kod najbližeg.

— Najbliži je — reče mrtvački lekar — jedan dobri italijanski opat koji se nastanio u kući pored vaše. Hoćete li da svratim kod njega i da ga pozovem?

— Avrinji, — reče Vilfor — molim vas pođite sa gospodinom. Evo vam ključ da možete ući i izaći kad hoćete. Dovedite sveštenika i pobrinite se da ga smestite u sobu moje jadne kćeri.

— Želite li da govorite s njim, prijatelju?

— Želim da budem sam. Vi ćete me izviniti, zar ne? Jedan sveštenik mora shvatiti svaki bol pa i bol roditelja.

I gospodin od Vilfora, pošto je dao ključ Avrinjiju, pozdravi još jednom stranog doktora i vrati se u svoj kabinet, gde se predade poslu.

Za neke prirode rad je lek u svakom bolu.

U času kada su izlazili na ulicu, primetiše jednog čoveka u mantiji kako stoji na pragu susedne kuće.

— To je onaj o kome sam vam govorio — reče mrtvački lekar Avrinjiju.

Avrinji priđe svešteniku.

— Gospodine, — reče mu on — da li biste hteli da učinite veliku uslugu jednom nesrećnom ocu koji je upravo izgubio svoju kćer, gospodinu državnom tužiocu Vilforu?

— Ah, gospodine, — odgovori sveštenik sa izrazitim italijanskim naglaskom, — da, znam, smrt je u njegovoj kući.

— Znači, nemam potrebe da vam kažem kakvu uslugu očekuje od vas.

— Upravo sam pošao da se ponudim, gospodine, — reče sveštenik — jer je naša misija takva da idemo u susret svojim dužnostima.

— Pokojnica je jedna mlada devojka.

— Da, znam to, čuo sam od posluge koju sam video kako beži iz kuće. Saznao sam da se zvala Valentina i već sam se molio za nju.

— Hvala, hvala, gospodine, — reče Avrinji — i pošto ste već počeli da vršite svoju svetu službu, budite dobri i produžite je. Dođite da sednete pored pokojnice i cela jedna porodica, teško ožalošćena, biće vam za to zahvalna.

— Idem, gospodine, — odgovori opat — i smem reći da nikada molitve neće biti tako tople kao što će biti moja u ovom slučaju.

Avrinji uze opata pod ruku i, ne susrevši se sa Vilforom, koji je zatvorio svoj kabinet, uvede ga u Valentininu sobu.

Kada su ušli, Noartijeov pogled se susrete sa opatovim očima i sigurno je starac u njima pročitao nešto naročito, jer više ne skide očiju s njega.

Avrinji preporuči svešteniku ne samo pokojnicu nego i Noartijea i sveštenik obeća da će pokojnici posvetiti svoje molitve a Noartijeu svoju pažnju.

Opat se na to svečano obaveza i, sigurno zato da mu niko ne bi smetao u njegovim molitvama niti Noartijeu u njegovom bolu, čim je gospodin od Avrinjija izašao iz sobe on namače reze ne samo na vratima na koja je doktor izašao, nego i na vratima koja su vodila gospođi od Vilfora.

7. DANGLAROV POTPIS

Sutrašnji dan je osvanuo tužan i oblačan.

Ukopno osoblje obavilo je u toku noći žalosne pripreme i uvilo je telo, položeno na krevet, u mrtvački pokrov, koji obavija sve umrle dajući im, ma šta se govorilo o jednakosti pred smrt, poslednji dokaz raskoši koju su voleli za života.

Za pokrov je uzet komad prekrasnog batista koji je mlada devojka kupila pre petnaest dana.

Uveče su ljudi, pozvani za to, preneli Noartijea iz Valentinine u njegovu sobu i starac se, preko svakog očekivanja, nije nimalo opirao kada su došli da ga udalje od tela njegove unuke.

Opat Buzoni je sedeo do jutra, a kada je jutro osvanulo, povukao se kući ne javljajući se nikome.

Oko osam časova ujutru došao je Avrinji. Sreo je Vilfora gde ide kod Noartijea, te i on pođe s njim da bi video kako je starac proveo noć.

Našli su ga u velikoj fotelji koja mu je služila umesto kreveta, kako se odmara u mirnom snu, skoro sa osmehom na licu. Obojica stadoše začuđeni na pragu.

— Pogledajte, — reče Avrinji Vilforu, koji je posmatrao svog zaspalog oca — pogledajte kako priroda zna da utiša i najžešće bolove. Sigurno, niko ne može reći da gospodin Noartije nije voleo svoju unuku, a on ipak spava.

— Da, imate pravo, — odgovori Vilfor iznenađen — spava, što je vrlo čudno, jer mu i najmanja neprijatnost po cele noći ne da da zaspi.

— Bol ga je savladao — odvrati Avrinji.

I obojica se vratiše zamišljeni u kabinet državnog tužioca.

— Vidite, ja nisam spavao, — reče Vilfor pokazujući Avrinjiju svoj nedirnuti krevet — mene bol ne može da savlada. Već dve noći nisam legao. Ali, pogledajte zato moj sto: bože moj koliko sam napisao u toku ta dva dana i dve noći! Prekopao sam ceo dosije, sastavio sam optužbu protiv ubice Benedeta!… O, rad, rad! To je moja strast, moja radost, moja pomama, samo rad može savladati sve moje bolove.

I on grčevito steže Avrinjijevu ruku.

— Jesam li vam potreban? — upita doktor.

— Ne, — reče Vilfor — samo, dođite opet u jedanaest, molim vas, jer će u dvanaest biti… polazak… Bože moj! Jadno moje dete! Jadno moje dete!

I državni tužilac, koji je u tome času ponovo postao čovek, diže oči prema nebu i duboko uzdahnu.

— Hoćete li biti u salonu i primati izjave saučešća?

— Ne, imam jednog rođaka koji će uzeti na sebe tu tužnu dužnost. A ja ću raditi, doktore; kad radim, za mene sve iščezava.

I stvarno, pre nego što je doktor stigao do vrata, državni tužilac se već bacio na posao.

Na spoljašnjim stepenicama Avrinji susrete toga rođaka o kome je govorio Vilfor, osobu beznačajnu u ovim događajima, kao i u samoj porodici, jedno od onih bića kojima je od rođenja suđeno da no ovom svetu igraju neku korisnu ulogu.

Bio je tačan, obučen u crno, na ruci je imao crnu traku i došao je svome rođaku sa licem unapred udešenim, spreman da taj izraz zadrži koliko bude potrebno, da bi ga posle izmenio po volji.

U jedanaest časova čulo se kako su stigla pogrebna kola na popločano dvorište u ulicu Sent-Onore i tužni žagor sveta, koji sa jednakom radoznalošću prati radosti i žalosti bogataša i sa istom žurbom trči na neki svečani pogreb kao i na svadbu kakve vojvotkinje.

Malo-pomalo ispuni se salon u kome se nalazilo telo umrle. Tu su se mogli videti, pre svega, neki raniji poznanici, to jest Debrej, Šato-Reno, Bošan, a zatim sve veličine iz suda, iz književnih krugova i vojske, jer je gospodin od Vilfora zauzimao jedno od prvih mesta u pariskom društvu, i to ne toliko svojim društvenim položajem koliko svojom ličnom zaslugom.

Rođak je stajao na vratima i one koji su dolazili uvodio je u salon. Za ravnodušne ljude je, valja priznati, bilo veliko olakšanje kada su na vratima videli takođe ravnodušno lice, koje od prisutnih nije očekivalo neiskrene izraze i lažne suze, kao što bi to bio slučaj sa ocem, bratom ili verenikom.

Ljudi koji su se poznavali pozivali su se pogledima i skupljali se u grupe.

Jednu takvu grupu sačinjavali su Debrej, Šato-Reno i Bošan.

— Jadna devojka! — reče Debrej, plaćajući i protiv volje, kao što su to radili i svi drugi, svoj danak tome tužnom događaju. — Jadna devojka, tako bogata, tako lepa! Da li ste to mogli i pomisliti, Šato-Reno kada smo došli pre koliko vremena?… pre tri nedelje ili najviše mesec dana, da potpišemo ugovor koji je ostao nepotpisan?

— Vere mi, ne — reče Šato-Reno.

— Da li ste je poznavali?

— Razgovarao sam s njom jednom ili dva puta na balu gospođe od Morserfa. Učinila mi se vanredno mila, iako pomalo melanholična. A znate li gde je njena maćeha?

— Otišla je da ovaj dan provede sa ženom ovog uvaženog gospodina koji nas ovde prima.

— A šta je ovaj?

— Koji ovaj?

— Gospodin koji nas prima. Neki poslanik?

— Ne, — reče Bošan — ja sam osuđen da svakoga dana gledam naše poštovane oce, a njegova mi glava nije poznata.

— Da li ste pisali o ovoj smrti u listu?

— Članak nije moj, ali je o smrti pisano. Sumnjam da će taj članak biti prijatan gospodinu od Vilfora. Mislim da se u njemu kaže da bi se državni tužilac sigurno više uzbudio da su se dogodila četiri uzastopna smrtna slučaja kod nekog drugog, umesto u njegovoj kući.

— Znate, — reče Šato-Reno — doktor Avrinji, koji leči moju majku, tvrdi da je Vilfor pao u duboko očajanje.

— Ali, koga vi to tražite, Debreju?

— Tražim gospodina od Monte Krista — odgovori mladi čovek.

— Sreo sam ga na bulevaru kad sam dolazio ovamo. Mislim da putuje; išao je kod svog bankara — reče Bošan.

— Kod svog bankara? Nije li Danglar njegov bankar? — upita Šato-Reno Debreja.

— Mislim da jeste, — odgovori ministrov sekretar pomalo zbunjeno.— Ali, gospodin od Monte Krista nije jedini koga ne vidim ovde. Ne vidim ni Morela.

— Morel! Da li ih je poznavao? — upita Šato-Reno.

— Mislim da je samo bio predstavljen gospođi od Vilfora. — Svejedno, morao je doći — reče Debrej — jer, o čemu bi razgovarao večeras? Ova sahrana je glavna novost dana. Ali, pst! Tišina, evo gospodina ministra pravde i vera, on će se smatrati obaveznim da održi svoj mali spič uplakanom rođaku.

I tri mlada čoveka se primakoše vratima da bi bolje čuli mali spič gospodina ministra pravde i vera.

Bošan je rekao istinu; odazivajući se pozivu za sahranu, sreo je Monte Krista, koji je išao prema Danglarevoj kući u ulici Šose-Danten.

Bankar je sa svoga prozora video kada su grofova kola ušla u dvorište i izašao mu je u susret sa licem tužnim ali ljubaznim.

— Lepo, grofe, — reče on pružajući ruku Monte Kristu — došli ste da mi izjavite saučešće. Zaista, nesreća je ušla u moju kuću. Kad sam vas primetio, baš sam ispitivao samoga sebe da li nisam možda želeo nesreću jadnim Morserfima, što bi opravdalo onu poslovicu: ko zlo želi, zlo ga snađe. E, vidite, na časnu reč ne, nisam želeo zlo Morserfu. Možda je bio isuviše gord za jednog čoveka koji nekad nije bio ništa kao ni ja, a koji je sve dugovao samome sebi, kao i ja. Ali svak ima svoje mane. Ah! Pripazite se, grofe, ljudi iz naše generacije… Oh! izvinite, vi niste iz naše generacije, vi ste mlad čovek… Ljudi iz naše generacije nemaju sreće ove godine: svedok vam je za to i naš puritanac državni tužilac Vilfor, koji je, eto, izgubio još i kćer. Ukratko, Vilfor, kao što rekosmo, gubi celu porodicu na čudan način; Morserf je osramoćen i mrtav, ja sam ispao smešan podvalom onog Benedeta, a zatim…

— Šta zatim? — upita grof.

— Avaj! Zar ne znate?

— Neka nova nesreća?

— Moja kći…

— Gospođica Danglar?

— Evgenija nas je napustila.

— Oh, bože moj! Šta mi vi to kažete!

— Istinu, dragi moj grofe. Bože moj, kako ste vi srećni što nemate ni ženu ni dete!

— Mislite?

— Ah! I te kako!

— I velite da je gospođica Evgenija…

— Ona nije mogla podneti uvredu koju nam je naneo onaj nitkov i zatražila je od mene odobrenje da otputuje.

— I otputovala je?

— Preksinoć.

— Sa gospođom Danglar?

— Ne, sa jednom rođakom… Ali, to je kao da smo i izgubili našu dragu Evgeniju, jer sumnjam da će ona, sa njenom naravi, ikada pristati da se vrati u Francusku.

— Šta ćete, dragi moj barone, — reče Monte Kristo — to su vam porodične muke, porazne za nekog jadnika kome bi njegovo dete bilo sve što ima, ali podnošljive za jednog milionera. Mogu filozofi da pričaju šta hoće, praktični ljudi će ih uvek u toj stvari demantovati: novac pruža utehu u mnogim stvarima i vi se morate mnogo brže utešiti nego ma ko drugi ako priznajete lekovitost toga nenadmašnog melema, vi, kralj finansija, tačka u kojoj se stiču svi konci vlasti.

Danglar pogleda grofa iskosa, želeći da vidi da li se grof ruga ili govori ozbiljno.

— Da, — reče on — tačno je da bih se ja morao utešiti ako bogatstvo teši: ja sam bogat.

— Tako bogati, dragi moj barone, da vaše bogatstvo liči na piramide. Kad bi neko hteo da ih sruši, ne bi se usudio. A ako bi se usudio, ne bi mogao.

Danglar se osmehnu na tu grofovu prostodušnost.

— Podsetili ste me, — reče on — da sam baš kad ste ulazili pisao nekih pet malih bonova. Dva sam već potpisao, da li ćete mi dozvoliti da napišem i ostala tri?

— Samo izvolite, dragi moj barone, izvolite.

Za trenutak je zavladala tišina u kojoj se čuo samo šum bankarevog pera, dok je Monte Kristo gledao pozlaćene pervaze plafona.

— Jesu li to španski bonovi, — upita Monte Kristo — Haiti ili napuljski bonovi?

— Ne, — reče Danglar smejući se svojim nadutim smehom — to su nalozi na donosioca, bonovi na francusku banku. Evo, gospodine grofe, — dodade on — da li ste vi, kao car finansija, ako sam ja kralj, da li ste vi videli parčad hartije ove veličine, a da svako parče vredi po milion?

Monte Kristo uze pet hartijica, koje mu je gordo pružio Danglar, zadrža ih u ruci kao da meri njihovu težinu, a onda pročita:

Neka banka isplati po mojoj naredbi, a iz moga depozita, iznos od jednog miliona, vrednost u računu.

Baron Danglar

— Jedan, dva, tri, četiri, pet — prebroja Monte Kristo. — Pet miliona! Bogami, to ide lako kod vas, gospodine Krezu!

— Eto kako ja poslujem — reče Danglar.

— To je izvanredno, naročito ako će suma biti isplaćena u gotovu, u što ne sumnjam.

— Biće — reče Danglar.

— Divno je imati takav kredit. Zaista, samo se u Francuskoj mogu videti takve stvari: pet komada hartije vrede pet miliona. To treba videti pa verovati.

— Sumnjate?

— Ne.

— Rekli ste to sa izvesnim naglaskdm… Eto, priredite sebi to zadovoljstvo: odvezite moga činovnika do banke i videćete kad izađe iz nje sa nalogom blagajni na isti iznos.

— Ne, — reče Monte Kristo savijajući pet hartijica — vere mi, ne, stvar je i suviše zanimljiva i ja ću lično izvršiti taj eksperiment. Moj je kredit kod vas iznosio šest miliona: izuzeo sam devet stotina hiljada franaka i vi mi dugujete još pet miliona i sto hiljada franaka. Uzeću vaših pet naloga, za koje smatram da su plativi na osnovu samog vašeg potpisa. Evo vam priznanica na ukupno šest miliona koja izravnava naš račun. Pripremio sam je unapred, jer mi je novac, moram da vam priznam, danas veoma potreban.

I Monte Kristo stavi jednom rukom pet naloga u džep, dok je drugom rukom pružao bankaru svoju priznanicu.

Da je grom udario Danglaru pod noge ne bi ga ispunio većim užasom.

— Šta! — promrmlja on. — Kako gospodine grofe! Vi uzimate taj novac? Ali, izvinite, izvinite, taj novac dugujem sirotištima, to je ostava i obećao sam da ću ga danas vratiti.

— Ah, — reče Monte Kristo — to je druga stvar. Nije mi stalo baš do ovih pet naloga, isplatite mi u drugoj valuti. Ove sam uzeo zato što bi to bila neobična stvar, mogao bih reći u društvu da mi je kuća Danglar bez ikakvog prethodnog obaveštenja, ne tražeći ni pet minuta roka, isplatila pet miliona u gotovu. To bi bilo nešto krupno. Ali, evo vam vaše valute; ponavljam, dajte mi neke druge.

I on pruži pet naloga Danglaru, potamnelom kao zemlja, koji u prvom trenutku ispruži ruku, kao što orlušina ispruži kandže kroz šipke na svome kavezu da bi zadržala meso koje dižu ispred nje.

Ali se najednom predomisli i savlada se ogromnim naporom.

A zatim se malo-pomalo zaobliše crte na njegovom uzrujanom licu i on se osmehnu.

— U stvari, — reče on — vaša priznanica je što i novac.

— Oh, bože moj, pa da! Kad biste se našli u Rimu, na moju priznanicu bi vam kuća Tomson i Frenč izvršila isplatu isto tako lako kao što ste to i vi učinili.

— Izvinite, gospodine grofe, izvinite.

— Znači da mogu zadržati ovaj novac.

— Da, — reče Danglar brišući graške znoja koje su mu izbijale iz korena svake dlake na glavi, — zadržite, zadržite.

Monte Kristo ponovo uze pet Danglarovih naloga sa onim neopisivam izrazom lica koji je govorio:

— Razmislite; ako ste se pokajali, još ima vremena.

— Ne, — reče Danglar — ne; zaista, zadržite moje naloge. Znate, niko nije takav formalist kao čovek koji radi sa novcem. Namenio sam taj novac sirotištima i učinilo mi se kao da ću ih pokrasti ako im ne dam baš taj novac, kao da jedan zlatnik ne vredi koliko i drugi. Izvinite!

I on poče da se smeje bučno ali nervozno.

— Izvinjavam, — odgovori ljubazno Monte Kristo — izvinjavam i primam.

I on stavi naloge u svoj novčanik.

— Ali, — reče Danglar — imamo još iznos od sto hiljada franaka.

— Oh, sitnica! — reče Morite Kristo. — Ažija bi morala iznositi približno toliko. Zadržite to i naš je račun likvidiran.

— Grofe, — reče Danglar — govorite li ozbiljno?

— Nikad se ne šalim sa bankarima — odgovori Monte Kristo tako ozbiljno, da je to već bilo skoro nepristojno.

I on pođe prema vratima baš u trenutku kada je sobar prijavljivao:

— Gospodin od Bovila, glavni blagajnik sirotišta.

— Vere mi, — reče Monte Kristo — izgleda mi da sam stigao baš u pravi čas da iskoristim vaše potpise, jer se ljudi otimaju o njih.

Danglar prebledi još jednom i požuri da se pozdravi sa grofom.

Grof od Monte Krista ceremonijalno pozdravi gospodina od Bovila, koji je stajao u salonu i koga odmah uvedoše u kabinet gospodina Danglara, čim je Monte Kristo izašao.

Moglo se primetiti kako brz osmeh prelete preko obično ozbiljnog grofovog lica kada vide portfelj koji je gospodin blagajnik sirotišta držao u ruci.

Pred vratima su ga čekala kola i on se odmah odveze u banku.

U međuvremenu je Danglar, savlađujući svoje uzbuđenje, pošao u susret glavnom blagajniku.

Ne treba ni reći da je na njegovim usnama bio uvek isti osmeh i ista ljubaznost.

— Dobar dan, dragi moj poverioče, — reče on — kladio bih se da mi dolazite kao poverilac.

— Tačno ste pogodili, gospodine barone, — reče gospodin od Bovila — sirotišta se pojavljuju kod vas preko moje ličnosti; udovice i siročad traže od vas preko mene milostinju od pet miliona.

— I još kažu da su siročad za žaljenje! — reče Danglar produžavajući šalu. — Jadna deca!

— Došao sam, dakle, u njihovo ime — reče gospodin od Bovila. — Sigurno ste juče primili moje pismo?

— Da.

— Došao sam sa priznanicom.

— Dragi moj gospodine od Bovila, — reče Danglar — vaše udovice i vaša siročad imaće dobrotu, ako vi izvolite, da sačekaju dvadeset i četiri časa, s obzirom da je gospodin on Monte Krista, koga ste videli kada je izašao odavde… Vi ste ga videli, zar ne?

— Da, i šta?

— Eto šta! Gospodin od Monte Krista je odneo njihovih pet miliona!

— Kako to?

— Grof je kod mene imao neograničeni kredit, koji mu je otvorila kuća Tomson i Frenč iz Rima. Došao je da zatraži iznos od pet miliona odjednom. Dao sam mu nalog na banku kod koje je uložen moj kapital. A sada, vi ćete me shvatiti: ako bih iz banke povukao deset miliona istoga dana, bojim se da bi to moglo gospodinu predsedniku upravnog odbora izgledati veoma čudnovato. A za dva dana, — dodade Danglar smešeći se — ne velim ništa.

— Ma nemojte! — povika gospodin od Bovila sa glasom punim neverice: — pet miliona tome gospodinu koji je maločas izašao i koji me je u prolazu pozdravio kao da ga poznajem?

— Možda on vas zna, ako vi njega i ne poznajete. Gospodin od Monte Krista zna svakoga.

— Pet miliona!

— Evo njegove priznanice. Učinite kao i sveti Toma: vidite i opipajte.

Gospodih od Bovila uze hartiju koju mu je pružio Danglar i pročita:

Primio od gospodina barona Danglara iznos od pet miliona sto hiljada franaka, koji će iznos naplatiti od kuće Tomson i Frenč u Rimu.

— Vere mi, tačno je! — reče Bovil.

— Poznajete li kuću Tomson i Frenč?

— Da, — reče gospodin od Bovila — svršio sam u svoje vreme jedan posao s njom u iznosu od dve stotine hiljada franaka. Ali, otada više nisam ništa o njoj čuo.

— To je jedna od najboljih kuća u Evropi — reče Danglar bacivši nemarno na sto priznanicu koju je uzeo iz ruke gospodina od Bovila.

— I imao je, tako, ništa manje nego pet miliona samo kod vas? Ah, ta to je neki nabob, taj grof od Monte Krista?

— Vere mi, ne znam šta je u stvari, ali, imao je tri neograničena kredita: jedan kod mene, jedan kod Rotšilda i jedan kod Lafita i, kao što vidite, — dodade Danglar nemarno — izabrao je mene, ostavivši mi sto hiljada franaka ažije.

Gospodin od Bovila pokaza znake najvećeg divljenja.

— Trebalo bi da ga posetim — reče on — i da dobijem od njega koju pobožnu zadužbinu za nas.

— Oh, to vam je kao da je već imate u ruci. Samo milostinja koju daje iznosi preko dvadeset hiljada franaka mesečno.

— To je divno. Uostalom, spomenuću mu primer gospođe od Morserfa i njenog sina. Dali su celo svoje imanje sirotištima.

— Kakvo imanje?

— Svoje imanje, imanje pokojnog generala od Morserfa.

— Povodom čega?

— Povodom toga što ne žele imanje tako bedno stečeno.

— A od čega će živeti?

— Majka se povlači u unutrašnjost, a sin stupa u vojsku.

— Gle, gle, — reče Danglar — to znači imati savesti!

— Juče sam protokolisao ispravu o zaveštanju.

— A koliko su imali?

— Oh! Ne mnogo: milion i dvesta do milion i trista hiljada franaka. Ali, vratimo se na naše milione.

— Drage volje, — reče Danglar najprirodnijim glasom na svetu. — Da li vam je taj novac tako hitno potreban?

— Pa, da. Sutra je pregled naših blagajna.

— Sutra! Što to niste odmah rekli! Pa to je čitav vek, do sutra. U koliko je časova pregled?

— U dva časa.

— Pošaljite u podne — reče Danglar sa osmehom.

Gospodin od Bovila ne odgovori bogzna šta; klimao je glavom i prevrtao u ruci svoj portfelj.

— Eh, smislio sam! — reče Danglar. — Učinite nešto bolje.

— Šta biste hteli da učinim?

— Priznanica gospodina od Monte Krista vredi koliko i novac, — predajte ovu priznanicu kod Rotšilda ili kod Lafita, oni će vam je primti istoga časa.

— Iako je plativa u Rimu?

— Naravno. Platićete samo eskont od pet do šest hiljada franaka.

Blagajnik ustuknu.

— Vere mi, ne, više volim da čekam do sutra.

— Pomislio sam u jednom trenutku, — reče Danglar sa krajnjim bezobrazlukom — pomislio sam, oprostite, da ste imali neki mali manjak da popunite.

— Ah! — uskliknu blagajnik.

— Čujte, to se dešava i u takvom se slučaju nešto žrtvuje.

— Bogu hvala, ne! — reče gospodin od Bovila.

— Onda, do sutra, zar ne, dragi moj blagajniče?

— Da, do sutra. Ali, sigurno.

— Ah, vi se šalite! Pošaljite u podne i banka će biti obaveštena.

— Doći ću lično.

— Još bolje, jer ću imati zadovoljstvo da vas vidim.

I oni stegoše jedan drugom ruku.

— Sad se setih, — reče gospodin od Bovila — zar nećete na sahranu jadne gospođice od Vilfora? Pratnju sam baš susreo na bulevaru.

— Ne, — reče bankar — još sam pomalo smešan posle afere sa Benedetom i sad sam se zavukao u ćošak.

— Ah, nemate pravo. Zar u svemu tome ima neke vaše greške?

— Čujte, dragi moj blagajniče, kad je ime bez mrlje, kao što je moje, onda je čovek osetljiv.

— Sav vas svet sažaljeva, budite uvereni, a svi naročito žale vašu gospođicu kćer.

— Jadna Evgenija! — reče Danglar uzdahnuvši duboko. — Znate li da odlazi u manastir, gospodine?

— Ne.

— Na žalost, to je više nego istina. Sutradan posle onog događaja rešila je da otputuje sa jednom kaluđericom, svojom prijateljicom: potražiće neki što stroži manastir u Italiji ili u Španiji.

— Oh, to je užasno!

I gospodin od Bovila se povuče sa tim usklikom, izražavajući ocu svoje najdublje saučešće.

Ali Danglar, sa jednim energičnim gestom, razumljivim samo za one koji su gledali Frederika kad predstavlja Roberta Makera, uzviknu još pre nego što je Bovil izašao iz kuće:

— Glupane!!!

I, stavivši priznanicu Monte Krista u svoj novčanik, dodade:

— Dođi u podne, a u podne ću ja biti daleko.

A zatim se zaključa, okrenuvši ključ dva puta u bravi, isprazni sve svoje fioke i svoje kase, sakupi oko pedeset hiljada franaka u banknotama, spali neke hartije, druge stavi na vidno mesto i napisa jedno pismo koje zapečati i na koje stavi natpis: "Gospođi baronici Danglar".

— Večeras ću ga, — promrmlja on — lično staviti na njen sto za toaletu.

A zatim izvadi pasoš iz fioke.

— Dobro je, —reče on — važi još dva meseca.

8. GROBLJE PER-LAŠEZ

Gospodin od Bovila je zaista susreo posmrtnu povorku koja je pratila Valentinu u njenu večnu kuću.

Vreme je bilo tmurno i oblačno; vetar, još uvek topao, ali za požutelo lišće već smrtonosan, otkidao je lišće sa postepeno ogolelih grana i kovitlao ga nad ogromnom gomilom sveta koja je prekrivala bulevare.

Gospodin od Vilfora je, kao čisti Parižanin, gledao na groblje Per-Lašez kao na jedino dostojno da primi posmrtne ostatke jedne pariske porodice; ostala su mu izgledala kao seoska groblja, kao hoteli puni mrtvaca. Samo je na groblju Per-Lašez jedan mrtvac iz boljeg društva mogao biti smešten kao kod svoje kuće.

Tu je, kao što smo videli, kupio zemljište za večnu upotrebu, na kome se dizala zgrada u koju su se, u tako skorom vremenu, uselili svi članovi njegove najbliže porodice.

Nad vratima mauzoleja bilo je napisano Porodica Sen-Meran i Vilfor, jer je to bila poslednja želja jadne Rene, Valentinine majke.

Dakle, svečana pratnja, koja je krenula iz ulice Sen-Onore, uputila se prema groblju Per-Lašez. Povorka je prošla kroz celi Pariz, okrenula je ulicom Tampl, a zatim spoljnim bulevarom do groblja. Preko pedeset privatnih kola pratilo je dvadeset crnih pogrebnih kola, a iza tih pedeset kola išlo je peške još preko pet stotina osoba.

Bili su to skoro sve sami mladi ljudi koje je Valentinina smrt pogodila kao grom iz vedra neba i koji su, i pored hladne atmosfere svoga veka i prozaičnosti svoga vremena, bili podložni poetskom uticaju te lepe, čedne, divne mlade devojke, otrgnute u cvetu.

Baš kad je povorka izlazila iz Pariza, stigla je jedna brza zaprega sa četiri konja koji se naglo zaustaviše, ukočivši nervozne noge kao čelične opruge: to je bio gospodin od Monte Krista.

Grof siđe iz kola i uđe u gomilu koja je peške pratila pokojnicu.

Šato-Reno ga primeti: on odmah iziđe iz svojih kola i pridruži mu se. Bošan takođe siđe iz fijakera u kome se nalazio.

Grof je pažljivo posmatrao gomilu; očevidno je tražio nekoga. Najzad ne izdrža:

— Gde je Morel? — upita on. — Da li neko od vas gospodo, zna gde je Morel?

— I mi smo se već to isto pitali u kući žalosti, — reče Šato-Reno — jer ga niko od nas nije primetio.

Grof zaćuta, ali je i dalje gledao oko sebe. Najzad stigoše na groblje.

Prodirući pogled Monte Krista probi se u jednom času kroz tise i borove i uskoro izgubi sve znake uznemirenja: jedna senka je promakla ispod tamnih grabova i Monte Kristo je, bez sumnje, poznao onog koga je tražio.

Zna se kako izgleda sahrana u tom veličanstvenom gradu mrtvih: crne grupe rasejane po belim alejama, tišina neba i zemlje, koju bi narušavalo samo pucketanje po koje slomljene grane ili žive ograde zasađene oko nekog groba, a zatim tužna pesma sveštenika, sa kojom se tu i tamo pomeša poneki jecaj, koji se otrgne iz buketa cveća iz koga bi se videla neka žena, satrvena sklopljenih ruku.

Senka koju je primetio Monte Kristo pređe brzo iza groba Heloize i Abelara, i pođe naporedo sa pogrebnim osobljem ispred konja koji su vukli pogrebna kola i, idući s njima, stiže do mesta izabranog za sahranu.

Svak je gledao ponešto. Monte Kristo je gledao tu priliku, koju su jedva primećivali ljudi oko njega.

U dva maha je grof izašao iz reda da bi video da li ruke toga čoveka ne traže neko oružje, sakriveno ispod kaputa.

Kada se povorka zaustavila, u tome se čoveku mogao poznati Morel, u svome crnom redengotu, zakopčanom do pod grlo, bledoga lica, upalih obraza, gužvajući grčevito u rukama šešir, naslonjen na drvo koje se nalazilo na jednoj humci iznad mauzoleja, tako da mu nije mogla promaći ni najmanja sitnica posmrtnog obreda koji se tu vršio.

Sve se obavilo kao što je uobičajeno. Neki ljudi koji su, kao i uvek, bili najmanje dirnuti, održaše govore. Neki su oplakivali tu preranu smrt, drugi su se rasplinjavali u bolu njenog oca; bilo ih je i toliko dosetljivih da su pronašli kako je ta mlada devojka više puta tražila od gospodina Vilfora milost za krivce nad čijom je glavom tužilac držao podignut mač pravde; najzad su bile iscrpene kitnjaste metafore i rečenice pune bola koje su na razne načine ponavljale Malerbove stihove Diperijeu.

Monte Kristo nije slušao ništa, nije gledao nikog, ili, bolje reći, gledao je samo Morela, čiji su mir i nepomičnost predstavljali strašan prizor za onog ko je jedini mogao da čita šta se dešava u dnu srca mladog oficira.

— Gle, — reče najednom Bošan Debreju — eno Morela. Gde se, dođavola, tamo popeo.

I oni upozoriše Šato-Renoa na njega.

— Kako je bled — reče Šato-Reno stresavši se.

— Hladno mu je — primeti Debrej.

— Ne, — reče lagano Šato-Reno — ja mislim da je uzbuđen. Maksimilijan je vrlo osetljiv.

— Eh! — upade Debrej. — Jedva je poznavao gospođicu od Vilfora. I sami ste rekli tako.

— Istina je. Međutim, sećam se da je na balu kod gospođe od Morserfa igrao tri puta sa njom. Znate, grofe, na onom balu na kome ste vi izazvali opštu pažnju.

— Ne, ne znam, — odgovori Monte Kristo, ne znajući čak ni kome odgovara, ni na kakvo pitanje, zauzet samo pažljivim posmatranjem Morela, čiji su se obrazi zarumeneli, kao što se dešava ljudima kada zadržavaju dah.

— Govori su održani. Zbogom, gospodo — reče grof najednom.

I on dade znak za razlaz i niko ne primeti kuda je izmakao.

Posmrtna svečanost je završena i prisutni krenuše natrag u Pariz.

Šato-Reno jedini potraži očima Morela, ali, dok je u jednom trenutku gledao za grofom koji je odlazio, Morel je već otišao sa svoga mesta i Šato-Reno, pošto ga je uzalud tražio, pođe za Debrejom i Bošanom.

Monte Kristo se sklonio u žbunje i odatle je, sakriven iza jedne široke nadgrobne ploče, pazio na svaki i najmanji Morelov pokret. Morel se malo-pomalo približio mauzoleju, iz koga su izašli najpre ljudi iz pogrebne pratnje, a zatim radnici.

On se lagano osvrnu oko sebe bludećim pogledom. Dok je njegov pogled kružio sa druge strane groblja, Monte Kristo se približi još desetak koraka, ali ga Morel ne primeti.

Mladi čovek kleknu.

Grof se i dalje približavao Morelu, ispruženog vrata, očiju raširenih i uprtih u njega, savijenih kolena, spreman da skoči u svakom trenutku.

Morel spusti čelo na kamenu ploču, obori rešetku sa obadve ruke i promrmlja:

— O, Valentina!

Te dve reči slomiše grofovo srce; on učini još jedan korak i dodirnu Morelovo rame:

— To ste vi, dragi prijatelju, — reče on — tražio sam vas.

Monte Kristo je očekivao prasak, prekore, prebacivanje, ali se varao.

Morel se okrenu prema njemu i reče naizgled mirno:

— Vidite, molio sam se.

Grofov ispitivački pogled pređe preko mladog čoveka od glave do pete.

Pošto je tako pažljivo pogledao Morela, grof se malo umiri.

— Hoćete li da vas vratim u Pariz? — reče on.

— Ne, hvala.

— Da li možda želite nešto drugo?

— Pustite me da se molim.

Ne primetivši ni reči, grof se udalji da bi se sklonio na jedno drugo mesto, sa koga nije gubio iz vida nijedan Morelov pokret. Morel se najzad diže, strese prašinu sa kolena i krenu prema Parizu ne osvrnuvši se nijednom.

Lagano se spusti ulicom Roket.

Pošto je poslao kući svoja kola, koja su stajala pred grobljem, grof je pošao za njim prateći ga na udaljenosti od sto koraka. Maksimilijan je prešao kanal i vratio se u ulicu Melej preko bulevara.

Tek što su se vrata zatvorila za Morelom, ponovo su se otvorila da bi propustila Monte Krista.

Julija se nalazila na ulazu u vrt, gde je sa najdubljom pažnjom posmatrala čiča-Penlona kako sadi bengalske ruže, shvatajući sasvim ozbiljno svoj vrtlarski poziv.

— Ah, gospodin grof od Monte Krista! — povika ona sa radošću koju su obično ispoljavali svi članovi Morelove porodice kada je Monte Kristo dolazio u posetu u ulicu Melej.

— Maksimilijan se upravo vratio, zar ne, gospođo? — upita grof.

— Da, mislim da sam ga videla kad je prošao — odvrati mlada žena. — Molim vas, zovnite sami Emanuela.

—Izvinite, gospođo, ali je potrebno da se odmah popnem kod Maksimilijana — odgovori Monte Kristo — imam da mu kažem nešto veoma važno.

— Samo izvolite — reče ona, prateći ga svojim ljupkim pogledom sve dok nije nestao na stepenicama.

Monte Kristo pređe brzo dva sprata koja su razdvajala prizemlje od Maksimilijanove sobe. Pošto je stigao na vrh stepenica, oslušnu: nije se čuo ni najmanji šum.

Kao u većini starinskih kuća u kojima stanuje samo jedna porodica, stepenište je bilo zatvoreno staklenim vratima.

Samo u tim staklenim vratima nije bilo ključa. Maksimilijan se bio zaključao iznutra. Kroz vrata se nije moglo videti u sobu, jer je zavesa od crvene svile pokrivala okna.

Naglo rumenilo oda grofovu bojazan. To je bio redak znak uzbuđenja kod toga hladnokrvnog čoveka.

— Šta da se radi? — promrmlja on.

Za trenutak se zamisli.

— Da zazvonim? — produži. — Oh, ne! Šesto zvuk zvona, to jest neke posete, ubrza odluku kod onih koji se nalaze u položaju u kome se Maksimilijan sigurno nalazi u ovom času, i tada na zvuk zvona odgovori jedan drugi zvuk.

Monte Kristo zadrhta od glave do pete, i kako je uvek donosio odluke munjevitom brzinom, on udari laktom u okno, koje se razleti u komade; a onda podiže zavesu i ugleda Morela, koji je, na zvuk slomljenog stakla, skočio sa stolice na kojoj je, sa perom u ruci sedeo za svojim stolom.

— Ne brinite se, — reče grof — i oprostite mi, dragi prijatelju! Okliznuo sam se i tako sam udario laktom o vaše okno. A kad je već slomljeno, iskoristiću to da uđem kod vas. Ne uznemirujte se, ne uznemirujte se!

I grof provuče ruku kroz slomljeno okno i otvori vrata. Morel se diže, očevidno zbunjen i pođe u susret Monte Kristu, više da bi mu preporučio put nego da bi ga dočekao.

— Vere mi, to je greškom vaših slugu, —reče Monte Kristo trljajući lakat, — vaši parketi su uglačani kao ogledalo.

— Da li ste se povredili, gospodine? — upita hladno Morel.

— Ne znam. Ali, šta ste vi to radili? Pisali ste?

— Ja?

— Prsti su vam umrljani mastilom.

— Tačno je, — odgovori Mprel — pisao sam. To mi se dešava ponekad iako sam vojnik.

Monte Kristo pređe nekoliko koraka po sobi. Maksimilijan nije imao kud, morao ga je propustiti. On pođe za njim.

— Pisali ste? — ponovi Monte Kristo sa pogledom nepomičnim, skoro zamornim od te nepomičnosti.

— Već sam imao čast da vam kažem da — reče Morel.

Grof se obazre oko sebe.

— Vaši pištolji su pored pribora za pisanje! — reče on pokazujući Morelu prstom oružje koje je ležalo na stolu.

— Idem na put — odgovori Maksimilijan.

— Prijatelju moj! — reče Monte Kristo glasom punim beskrajne nežnosti.

— Gospodine!

— Prijatelju moj, dragi moj Maksimilijane, ne donosite očajničke odluke, preklinjem vas.

— Ja i očajničke odluke? — reče Morel slegnuvši ramenima. — A po čemu je, moliću, jedno putovanje neka očajnička odluka?

— Maksimilijane, — reče Monte Kristo — skinimo obojica maske koje nosimo. Maksimilijane, vi me nećete obmanuti tim svojim lažnim mirom više nego ja vas svojom sitnom brigom. Vi shvatate, zar ne, da ne bih učinio ono što sam učinio, da ne bih razbijao stakla, da ne bih nasilno ušao u sobu jednog prijatelja, vi shvatate, velim, da ne bih učinio sve to što sam učinio, da nisam bio duboko i stvarno uznemiren, da nisam imao jedno strašno ubeđenje. Morele, vi hoćete da se ubijete!

— Gle! — reče Morel zadrhtavši. — Otkuda vam takve ideje, gospodine grofe?

— A ja vam kažem da hoćete da se ubijete, — produži grof istim glasom — i evo dokaza.

I, prišavši stolu, diže list čiste hartije kojim je mladi čovek sakrio započeto pismo i podiže pismo u ruci.

Morel priskoči da mu ga otrgne iz ruke.

Ali je Monte Kristo predviđao taj pokret i predupredi ga uhvativši Maksimilijana za ruku, kao što čelični lanac zadrži oprugu u najvećem zamahu.

— Vidite da ste hteli da se ubijete, Morele — reče grof. — To ste napisali.

— Pa dobro! — povika Morel, prešavši naglo iz prividnog spokojstva u žestoko uzbuđenje. — Pa dobro! Kad bi to i bilo tako, kad bih se i rešio da na sebe okrenem cev ovog pištolja, ko bi me sprečio?

Ko bi imao hrabrosti da me u tome spreči?

I Kad kažem: sve su moje nade srušene, moje srce je slomljeno; moj život se ugasio; okružava me samo žalost i odvratnost; zemlja je postala prah i pepeo; svaki ljudski glas mi cepa grudi.

Kad kažem: pustite me da umrem, jer će to biti milost za mene, ako me ne pustite da umrem, izgubiću razum, poludeću; kad kažem sve to i kad je očevidno da to kažem sa strahom i suzama u srcu, recite, gospodine, da li će mi na to neko odgovoriti:

"Nemate pravo!"

Da li će me neko sprečiti da ne budem najnesrećniji čovek na svetu?

Recite, gospodine, recite, da li ćete vi imati tu smelost?

— Da, Morele, — reče Monte Kristo glasom čije je spokojstvo bilo u čudnoj suprotnosti sa uzbuđenjem mladog čoveka — da, ja ću je imati.

— Vi! — povika Morel sa sve većom srdžbom i prekorom. — Vi, koji ste me zavaravali nemogućom nadom, vi koji ste me zadržavali, uljuljkivali, uspavljivali praznim obećanjima kad sam još mogao smelim pothvatom, nekom očajničkom odlukom spasti je ili bar videti kako umire na mojim rukama; vi koji se pravite kao da su u vama svi izvori duha, sve snage materije; vi koji ste igrali ili, bolje reći, pretvarali se kao da igrate ulogu proviđenja, a niste imali moći da date protivotrov jednoj otrovanoj devojci! Ah! Zaista, gospodine, vi biste me ispunjavali sažaljenjem kad me ne biste ispunjavali grozom!

— Morele…

— Da, vi ste mi rekli da skinem masku: pa dobro! Skidam je, možete biti zadovoljni. Da, kad ste mi prišli na groblju, ja sam vam još odgovorio, jer je moje srce dobro: kad ste ušli u sobu, pustio sam vas da dođete dovde… Ali, pošto ste preterali, pošto ste došli da me izazivate čak i u ovoj sobi, u koju sam se povukao kao u grob, pošto mi donosite novo mučenje kada sam mislio da sam već iscrpeo sva, grofe od Monte Krista, moj tobožnji dobrotvoru, grofe od Monte Krista, opšti spasioče, budite zadovoljni, videćete kako umire vaš prijatelj!

I Morel, sa ludačkim osmehom na usnama, po drugi put pojuri prema pištoljima.

Monte Kristo, bled kao avet, dok su mu iz očiju munje sevale, poklopi rukom oružje i reče bezumniku:

— A ja vam ponavljam da se nećete ubiti!

— Sprečite me ako možete! — odvrati Morel sa poslednjim naletom, koji se kao i prvi slomi o čeličnu grofovu ruku.

— Ja ću vas sprečiti!

— A ko ste vi da prisvajate sebi to pravo tiranije nad stvorenjima slobodnim i stvorenjima koja misle? — povika Maksimilijan.

— Ko sam ja? — ponovi Monte Kristo. — Slušajte: ja sam jedini čovek na svetu koji ima pravo da vam kaže: Morele, ja ne dozvoljavam da sin tvoga oca umre danas!

I Monte Kristo, veličanstven, preobražen, uzvišen, pođe skrštenih ruku prema ustreptalom mladom čoveku, koji ustuknu jedan korak, pobeđen i protiv svoje volje nekom skoro božanskom snagom toga čoveka.

— Zašto govorite o mom ocu? — jedva izgovori Morel. — Zašto mešate uspomenu na moga oca sa onim što danas ja preživljavam?

— Jer sam ja čovek koji je spasao život tvome ocu kada je jednoga dana hteo da se ubije, kao što ti hoćeš da se ubiješ danas, jer sam ja čovek koji je poslao kesu s novcem tvojoj mladoj sestri, a Faraona starom Morelu, jer sam ja Edmond Dantes, koji se igrao s tobom kad si bio dete, držeći te na kolenima!

Morel, preneražen, slomljen, isprekidanog daha, ustuknu teturajući još jedan korak nazad, snaga ga izdade i sa glasnim krikom pade ničice pred noge Monte Krista.

A onda se, najednom, u njegovoj divnoj prirodi desi neki iznenadni i potpuni preobražaj: on skoči, istrča iz sobe i nagnu se ma stepenice, vičući iz sveg glasa:

— Julijo! Julijo! Emanuele! Emanuele!

Monte Kristo pojuri za njim, ali bi Maksimilijan pre poginuo nego što bi pustio vrata koja je zatvorio pred grofom.

Na Maksimilijanove uzvike dotrčaše prestravljeni Julija, Emanuel, Penlon i nekoliko slugu.

Morel ih uze za ruke i otvori vrata:

— Na kolena! — povika on glasom koji se gušio u jecajima. — Na kolena! To je dobrotvor, to je spasilac našeg oca! To je…

Hteo je reći:

To je Edmond Dantes!

Ali ga grof zadrža, uhvativši ga za ruku.

Julija ščepa grofovu ruku, Emanuel ga poljubi kao zaštitničko božanstvo kuće, Morel po drugi put pade na kolena i čelom dodirnu pod.

I tada čovek od bronze oseti kako mu se u grudima srce širi, kako mu neki proždirući plamen izbi iz grla i pređe u oči; on obori glavu i zaplaka.

Nekoliko su se trenutaka u toj sobi čuli uzvišeni jecaji i plemeniti plač nekoliko ljudi, jecaj i plač koji su morali izgledati kao skladna muzika čak i anđelima najdražim bogu!

Tek što je došla sebi od dubokog uzbuđenja koje je bilo obuzelo, Julija pojuri iz sobe, siđe na prvi sprat, otrča u salon sa detinjskom radošću i diže kristalno zvono pod kojim je ležala kesa od novca koju je dao nepoznati čovek u ulici Mejlan.

Za to vreme je Emanuel isprekidanim glasom govorio grofu:

— Oh, gospodine grofe, kako ste mogli slušati da tako često govorimo o našem nepoznatom dobrotvoru i gledati kako jednu uspomenu čuvamo sa toliko zahvalnosti i poštovanja, a čekati do danas da nam kažete ko ste? Oh! To je bilo svirepo prema nama, a gotovo smem reći, gospodine grofe, i prema vama samom.

— Čujte, prijatelju moj, — reče grof — mogu da vas nazovem tako, jer ste vi moj prijatelj već jedanaest godina, i ne sluteći ta je tajna otkrivena usled jednog događaja koji vama mora ostati nepoznat. Bog mi je svedok da sam želeo da je celog svog života držim zakopanu u svojoj duši; vaš brat Maksimilijan mi je tu tajnu oteo silom i siguran sam da se zbog toga kaje.

I, videći Maksimilijana kako se naslonio na jednu fotelju, klečeći kraj nje na kolenima, Monte Kristo steže Emanuela značajno za ruku i dodade tiho:

— Pazite na njega.

— Zašto to? — upita mladi čovek začuđeno.

— Ne mogu vam reći, ali, pazite na njega.

Emanuel obuhvati sobu jednim pogledom i primeti Morelove pištolje.

Njegove se oči sa strahom zadržaše na tom oružju, koje pokaza Monte Kristu, podižući lagano prst prema pištoljima.

Monte Kristo klimnu glavom.

Emanuel učini jedan pokret prema pištoljima.

— Pustite — reče grof.

A onda priđe Morelu i uze ga za ruku. Burna osećanja koja su se za trenutak uskovitlala u srcu mladog čoveka ustupila su mesto dubokoj preneraženosti.

Julija se pojavi držeći u ruci svilenu kesu, dok su joj se niz obraze kotrljale dve suze kao dve kapljice jutarnje rose.

— Evo svetinje, — reče ona — i ne mislite da će mi biti manje draga, sada pošto smo otkrili spasioca.

— Dete moje, — odgovori Monte Kristo pocrvenevši, — dozvolite mi da uzmem ovu kesu. Sad, kad znate crte moga lica, ne želim da sećanje na mene izaziva ma šta drugo osim ljubav za koju vas molim i koju ćete mi, nadam se, pokloniti.

— Oh, — uskliknu Julija pritiskujući kesu na grudi — ne, ne, preklinjem vas, jer biste nas jednog dana mogli ostaviti, jer ćete nas, na žalost, jednog dana ostaviti, zar ne?

— Pogodili ste, gospođo — odgovori Monte Kristo smešeći se — za osam dana napuštam ovu zemlju u kojoj je toliko ljudi koji su zaslužili osvetu živelo srećno, dok je moj otac izdisao od gladi i bola.

Nagoveštavajući svoj skori odlazak, Monte Kristo je pažljivo posmatrao Morela i on primeti da su reči napustiću ovu zemlju prošle i ne pokrenuvši Morela iz njegove obamrlosti. Tada on shvati da mu valja povesti još jednu, poslednju borbu sa bolom njegovog prijatelja i, uzevši Julijinu i Emanuelovu ruku, koje spoji stežući ih u svojim rukama, reče sa blagim autoritetom oca:

— Dobri moji prijatelji, molim vas, ostavite me samog sa Maksimilijanom.

Julija je tako mogla odneti svoju dragocenu uspomenu, na koju je Monte Kristo trenutno zaboravio. Ona živo povuče svoga muža sa sobom.

— Ostavimo ih — reče ona.

Grof osta sa Morelom, koji je i dalje bio nepomičan kao kip.

— Čuj me, — reče grof dodirnuvši mu rame prstom — da li ćeš najzad ponovo postati čovek, Maksimilijane?

— Da, jer ponovo počinjem da patim.

Grofovo čelo se nabra; na njemu se videlo neko nejasno premišljanje.

— Maksimilijane, Maksimilijane, — reče on — te misli kojima se predaješ nisu dostojne jednog hrišćanina.

— Oh! Umirite se, prijatelju, — reče Morel dižući glavu i nasmeši se grofu osmehom punim neizrecive tuge — ja više neću tražiti smrt.

— Dakle, — reče Monte Kristo — nećete očajavati, nećete se latiti oružja?

— Ne, jer imam nešto bolje da se izlečim od bola nego što je cev pištolja ili oštrica noža.

— Jadni ludače!… A šta to imate?

— Imam svoj bol, koji će me ubiti.

— Prijatelju, — reče Monte Kristo sa tugom koja je bila ravna Morelovoj — saslušajte me: jednoga dana, u jednom trenutku očajanja jednakom kao što je tvoje, jer me je dovelo do slične odluke, hteo sam kao i ti da se ubijem; jednoga dana je tvoj otac, isto tako očajan, hteo takođe da se ubije. Da je neko rekao tvom ocu u času kada je upravio cev pištolja na svoje čelo, da je neko rekao meni u času kada sam odmicao od kreveta robijaški hleb, koji tri dana nisam bio ni dirnuo, da nam je obojici rekao neko u tom poslednjem času: "Živite! Doći će dan kada ćete biti srećni i kada ćete blagosiljati život", ma sa koje strane takav glas dolazio, mi bismo ga dočekali sa osmehom sumnje i sa nevericom, a međutim, koliko je puta tvoj otac, grleći te, blagosiljao život, koliko sam puta i ja…

— Ah, — povika Morel, prekidajući grofa — vi ste bili izgubili samo svoju slobodu, moj otac je bio izgubio samo svoje imanje, a ja, ja sam izgubio Valentinu.

— Pogledaj me, Morele, — reče Monte Kristo onim svečanim glasom koji ga je, u izvesnim prilikama, činio moćnim i ubedljivim — pogledaj me, ja nemam ni suze u očima ni groznicu u venama, niti mi srce strepi u grudima, a međutim, ja vidim da ti patiš, Maksimilijane, ti koga volim kao što bih voleo svoga sina: e, vidiš, zar ti to ne govori, Morele, da je bol kao i život i da uvek ima nešto nepoznato što se nalazi iza bola? Prema tome, ako te ja molim, ako ti naređujem da živiš, Morele, onda je to sa ubeđenjem da ćeš mi jednog dana zahvaliti što sam ti sačuvao život.

— Bože moj, — povika mladi čovek — bože moj! Šta mi vi to govorite, grofe? Pazite! Možda vi niste nikada voleli?

— Dete! — odgovori grof.

— Ja znam — produži Morel — šta je to ljubav. Ja sam, vidite, vojnik otkad sam postao čovek. Stigao sam do svoje dvadeset i devete godine, a da nisam voleo, jer nijedno osećanje koje sam dotada imao ne zaslužuje da se nazove ljubavlju. E, znajte, u dvadeset i devetoj godini video sam Valentinu i ja je volim već skoro dve godine. Od pre dve godine mogao sam čitati vrline devojke i žene ispisane gospodnjom rukom u njenom srcu, koje je za mene bilo otvoreno kao knjiga.

Grofe, ja sam u Valentini našao sreću, ogromnu, neizmernu, nepoznatu sreću i suviše veliku, i suviše potpunu, suviše božansku za ovaj svet, a kako mi je ovaj svet nije dao, grofe, reći ću vam da za mene bez Valentine na zemlji nema ničeg drugog osim jada i očajanja.

— Rekao sam vam da se nadate, Morele, — ponovi grof.

— Ponoviću vam opet, — reče Morel — pazite: vi pokušavate da me ubedite, a ako me ubedite, učinićete da poludim, jer ćete me dovesti do toga da poverujem da ću opet videti Valentinu.

Grof se osmehnu.

— Prijatelju moj, oče moj, — povika Morel izvan sebe — pazite, kažem vam i po treći put, jer me ono čime sve više utičete na mene ispunjuje stravom; pazite na smisao vaših reči, jer se moje oči, vidite, vraćaju u život, a moje srce se ponovo rađa i ponovo razgoreva; pazite, jer ćete me ubediti u stvari natprirodne. Poslušao bih ako biste mi naredili da dignem nadgrobni kamen koji pokriva Jairovu kćer, išao bih kao apostol po talasima ako biste mi rukom dali znak da po talasima koračam; pazite, poslušao bih.

— Nadaj se, prijatelju moj — ponovi grof.

— Ah! — uzdahnu Morel, padnuvši ponovo sa vrha svoga zanosa u provaliju svoje tuge. — Ah! Vi se igrate sa mnom: vi radite isto što i one dobre majke, ili, bolje reći, sebične majke, koje medenim rečima stišavaju detinji bol, jer im je teško da slušaju detinji plač.

Ne, prijatelju moj, grešio sam što sam vam govorio da se pazite; ne, ne bojte se ništa, ja ću moj bol tako brižljivo zakopati u dubinu mojih grudi, tako ću ga sakriti da više nećete imati potrebe da saosećate s njim.

Zbogom, prijatelju moj, zbogom.

— Naprotiv, — reče grof — od ovog časa, Maksimilijane, ti ćeš živeti sa mnom i pored mene, više me nećeš ostavljati i za osam dana napustićemo Francusku.

— A vi mi i dalje kažete da se nadam?

— Ja ti kažem da se nadaš, jer znam jedan način da te izlečim.

— Grofe, rastužujete me još više, ako je više uopšte moguće. Vi smatrate da mi je udarac koji me je pogodio, naneo neki obični, svakodnevni bol i mislite da ćete me utešiti takvim običnim sredstvom kao što je putovanje.

I Morel zaklima glavom sa nekom prezrivom nevericom.

— Šta bi hteo da ti kažem? — reče Monte Kristo. — Ja verujem u svoja obećanja, pusti me da izvršim probu.

— Grofe, vi samo produžujete moju agoniju i to je sve.

— Dakle, — reče grof — zar je tvoje srce tako slabo, zar nemaš snage da svome prijatelju ostaviš nekoliko dana za probu koju pokušava da izvede!

Znaš li ti za šta je sposoban grof od Monte Krista?

Znaš li ti da on naređuje mnogim zemaljskim silama?

Znaš li ti da on dovoljno veruje u boga da može dobiti čudo od onog koji je rekao da čovek sa verom može pokrenuti brda?

Vidiš, to čudo kome se ja nadam očekuj i ti, ili…

— Ili… — ponovi Morel.

— Ili ću te, Morele, nazvati nezahvalnikom.

— Imajte milosti prema meni, grofe.

— Ja imam toliko milosti prema tebi, Maksimilijane, čuj me dobro, toliko milosti, da ću te ja, ako te ne izlečim za mesec dana, tačno u dan, u čas, upamti dobro moje reči, Morele, da ću te ja lično dovesti pred tvoje napunjene pištolje i pred čašu najsigurnijeg italijanskog otrova, otrova sigurnijeg i bržeg, veruj mi, od onog kojim je otrovana Valentina.

— Vi mi to obećavate? ,

— Da, jer sam čovek, jer sam i ja, kao što sam ti rekao, hteo da umrem i čak sam često otkada me je nesreća napustila sanjario o slasti večitog sna.

— Oh! Da li mi to sigurno obećavate? — povika Maksimilijan u zanosu.

— Ne obećavam ti, nego ti se kunem — reče Monte Kristo ispruživši ruku.

— Dajte mi časnu reč da ćete me pustiti ako se za mesec dana ne budem utešio, da slobodno raspolažem svojim životom i da me nećete, ma šta učinio, nazvati nezahvalnikom?

— Za mesec dana, tačno u dan, Maksimilijane. Za mesec dana, tačno u čas, a ovaj datum je svetinja, Maksimilijane; ne znam da li si se setio toga, danas je peti septembar. Danas je deset godina kako sam spasao tvoga oca koji je hteo da umre.

Morel uhvati grofove ruke i poljubi ih. Grof ga je pustio da to čini kao da je shvatio da mu poštovanje pripada.

— Za mesec dana — produži Monte Kristo — imaćeš na stolu, pred kojim ćemo sedeti i jedan i drugi, sigurno oružje i blagu smrt. Ali, ti ćeš mi sa tvoje strane obećati da ćeš dotle čekati i živeti?

— Oh, — povika Morel — i ja vam se sa svoje strane kunem na to.

Monte Kristo privuče mladog čoveka na grudi i dugo ga zadrža na njima.

— A sada, — reče mu on — počev od danas, doći ćeš da stanuješ kod mene. Uzećeš Hajdejine sobe i moju kćer će mi naknaditi moj sin.

— Hajdeja! — reče Morel. — šta je bilo sa Hajdejom?

— Noćas je otputovala.

— Zar će vas napustiti?

— Ne, čekaće me… Budi, dakle, spreman da pođeš k meni na Jelisejska polja i izvedi me odavde da me ne primete.

Maksimilijan obori glavu i posluša kao dete ili kao apostol.

9. DEOBA

U onoj kući u ulici Sen-Žermen-de-Pre koju je Albert od Morserfa izabrao za svoju majku i za sebe, neka tajanstvena osoba bila je iznajmila stan koji je zauzimao ceo prvi sprat.

To je bio neki čovek čije lice čak ni nastojnik nije nikad video, bilo da je ulazio ili izlazio iz kuće. Zimi je zavijao bradu u jednu od onih crvenih marama kakve nose kočijaši iz bolje kuće kada čekaju svoje gospodare na izlazu iz pozorišta, a leti je brisao nos uvek baš u času kada bi se mogao videti u prolazu ispred vratarske lože. Valja reći da toga stanara, suprotno svima utvrđenim običajima, nije niko uhodio i da su glasovi kako se u njegovoj osobi krije neka vrlo visoka ličnost koja ima dugu ruku doprineli da ljudi poštuju tajnu njegovih dolazaka.

Njegove su posete bile obično redovne; ako bi pokatkad došao pre vremena, ili bi malo odocnio, ipak je skoro uvek, leti ili zimi, oko četiri časa dolazio u svoj stan, u kome nije nikad provodio noć.

Zimi bi, u tri i po časa, jedna poverljiva služavka, koja se brinula za taj mali stan, upalila vatru, a leti bi, u tri i po časa, ista služavka iznosila sladoled.

U četiri je časa, kao što smo rekli, stizala tajanstvena osoba.

Dvadeset minuta docnije zaustavljala bi se pred kućom kola; jedna žena, obučena u crnu ili u zagasito plavu haljinu, ali uvek pokrivena gustim velom, izašla bi iz kola, prošla bi kao senka ispred vratareve lože, popela bi se uz stepenice, a da se nije čulo da makar samo jedan stepenik zaškripi pod njenom lakom nogom. Nikad joj se nije desilo da je vratar upita kuda ide.

Njeno lice, dakle, kao ni lice nepoznatog čoveka nije znao nijedan od dvojice vratara, tih uzornih nastojnika, možda jedinih u ogromnom bratstvu kućnih nastojnika glavnoga grada Francuske, sposobnih za takvu obazrivu uzdržljivost.

Ne treba ni reći da se ta žena nije pela dalje od prvog sprata. Kucala je na vrata na neki naročiti način, vrata su se otvarala, zatim su se hermetički zatvarala i sve je time bilo rečeno.

A kada su izlazili iz kuće, bilo je to po istom postupku kao i kad su ulazili.

Nepoznata žena je izlazila prva, uvek pod velom, i pela se u svoja kola, koja su nestajala čas na jednom čas na drugom kraju ulice. Posle dvadeset minuta izlazio je i nepoznati čovek, umotan u svoju maramu ili skriven džepnom maramicom, i nestajao je i on takođe.

Sutradan posle onoga dana kada je grof od Monte Krista posetio Danglara, dana kada je sahranjena Valentina, tajanstveni stanovnik je ušao oko deset časova pre podne, umesto, po običaju, oko četiri časa posle podne.

Skoro odmah zatim, bez onog uobičajenog vremenskog razmaka, stiže jedan fijaker i velom pokrivena gospođa pope se brzo uz stepenice.

Vrata se otvoriše i zatvoriše.

Ali, čak pre nego što su se vrata i zatvorila, žena povika:

— O, Lisjene! O, prijatelju moj!

Tako je nastojnik, i ne želeći, čuo taj usklik i tek tada saznao da se njegov kirajdžija zove Lisjen, ali, kako je on bio primeran vratar, obeća samome sebi da to neće reći čak ni svojoj ženi.

— Dakle, šta se dogodilo, draga prijateljice? — upita onaj čije je ime otkrila uznemirenost ili užurbanost nepoznate gospođe. — Govorite, recite!

— Prijatelju moj, da li se mogu osloniti na vas?

— Pa, sigurno, vi to dobro znate. Ali, šta se dogodilo? Vaše jutrošnje pisamce strašno me je zbunilo. Otkuda ta strašna žurba, taj nervozni rukopis, recite, umirite me, ili me potpuno uplašite.

— Lisjene, desio se jedan krupan događaj, — reče gospođa posmatrajući Lisjena ispitivačkim pogledom: — Gospodin Danglar je noćas otputovao.

— Otputovao. Gospodin Danglar otputovao. A kuda je otišao?

— Ne znam.

— Kako! Ne znate? Znači da je otišao da se više ne vrati?

— Sigurno! U deset časova uveče odvezao se svojim kolima na šarantonsku kapiju. Tamo je našao poštanska kola sa upregnutim konjima. Popeo se u njih sa svojim sobarom i rekao je svome kočijašu da ide u Fontenblo.

— Pa dobro! Što kažete da ne znate?

— Čekajte, dragi prijatelju. Ostavio mi je pismo.

— Pismo?

— Da, čitajte!

I baronica izvuče iz torbe pismo sa izlomljenim pečatima, koje dade Debreju.

Debrej, pre nego što poče da čita, zastade za trenutak, kao da pokušava da pogodi šta je u njemu ili kao da hoće, ma šta se u pismu nalazilo, da donese unapred neku odluku.

Posle nekoliko sekundi je, sigurno, smislio šta je hteo, jer poče da čita.

Evo šta je bilo u tome pismu koje je unelo takav nemir u srce gospođe Danglar:

Gospođo i najvernija suprugo,

Ne razmišljajući dovoljno, Debrej se zaustavi i pogleda baronicu, koja pocrvene do ušiju.

— Čitajte — reče ona.

Debrej produži:

Kada primite ovo pismo, više nećete imati muža. Oh! Ne uznemirujte se suviše; nećete više imati muža, kao što više nećete imati kćeri, to jest, ja ću biti na jednom od trideset do četrdeset puteva koji vode iz Francuske.

Dužan sam vam objašnjenja, a kako ste vi žena sposobna da ih potpuno shvati, ja ću vam ih i dati. Čujte dakle:

Jutros mi je dospela isplata u iznosu od pet miliona i ja sam je izvršio; druga je stigla skoro odmah za njom, odgodio sam je do sutra. Danas odlazim da bih izbegao tu sutrašnjicu koja bi mi bila isuviše neprijatna.

Vi to shvatate, zar ne, gospođo i veoma draga suprugo?

Ja velim:

Vi shvatate, jer vi znate kako stoje moji poslovi isto tako dobro kao i ja; vi to znate čak bolje nego ja, jer ja ne bih bio u stanju reći šta je bilo sa dobrom polovinom moga imanja, koje je nekad bilo prilično lepo, dok biste se vi u toj stvari, siguran sam, naprotiv potpuno snašli.

Žene imaju nepogrešive instinkte; one su u stanju da nekom algebrom koju su same izmislile objasne i čudo. A ja, koji sam znao samo svoje cifre, nisam znao više ništa posle onog dana kada su me moje cifre prevarile.

Jeste li neki put razmišljali o brzini moga pada, gospođo? Da li vas je nekad zasenio usijani potok mojih zlatnih poluga koje su se topile?

Ja sam, priznajem, u tom rastapanju video samo vatru; nadajmo se da ste vi našli malo zlata u pepelu.

Sa tom utešnom nadom ja odlazim, gospođo i veoma razumna suprugo, a da mi savest ni najmanje ne prebacuje što vas napuštam; ostaju vam prijatelji, pepeo o kome je reč i, da bi vaša sreća bila veća, sloboda koju želim iz sveg srca da vam vratim.

Međutim, gospođo, došao je trenutak da ovde unesem i nekoliko reči intimnog objašnjenja.

Dok sam se nadao da radite za dobro naše kuće, za sreću naše kćeri, ja sam filozofski zatvarao oči; ali, kako ste od kuće napravili jednu veliku razvalinu, ne želim da poslužim kao temelj za bogatstvo drugih.

Uzeo sam vas bogatu ali ne baš mnogo cenjenu.

Oprostite mi što vam govorim sa takvom iskrenošću: ali, kako verovatno govorim samo za nas dvoje, ne vidim zašto bih ulepšavao reči.

Ja sam uvećavao naše imanje, koje je u toku više od petnaest godina stalno raslo, sve do trenutka kada su se nepoznate i za mene još uvek nerazumljive katastrofe uhvatile s njim u koštac i oborile ga, bez, mogu slobodno reći, ikakve moje greške.

Vi ste, gospođo, radili, međutim, samo na uvećavanju svoga imanja, što ste i uspeli, u što sam u duši potpuno ubeđen. Ja vas, dakle, ostavljam kakvu sam vas i uzeo, bogatu ali ne baš mnogo cenjenu.

Zbogom.

I ja ću, počev od danas, raditi za svoj račun. Verujte u moju potpunu zahvalnost na primeru koji ste mi dali i koji ću slediti.

Vaš veoma odani muž,

Baron Danglar

Baronica je u toku tog dugog i mučnog čitanja pažljivo očima pratila Debreja. Videla je kako je mladi čovek, i pored njegove dobro poznate sposobnosti vladanja samim sobom, promenio boju dva do tri puta.

Pošto je pročitao, on lagano savi pismo po već napravljenim pregibima i ponovo se zamisli.

— Dakle? — upita gospođa Danglar sa zebnjom koju je lako razumeti.

— Dakle, gospođo? — ponovi mahinalno Debrej.

— Šta mislite posle ovog pisma?

— Stvar je prosta, gospođo. Mislim da je gospodin Danglar otputovao sa izvesnim sumnjama.

— Sigurno. Ali, je li to sve što imate da mi kažete?

— Ne razumem — reče Debrej sa ledenom hladnokrvnošću.

— Otputovao je! Otputovao sasvim! Otputovao da se više ne vrati.

— Oh! — reče Debrej — Ne verujte u to, baronice.

— Ne! Kad vam kažem, on se više neće vratiti. Ja ga poznajem, to je čovek nepokolebljiv u svima odlukama koje potiču iz njegovog interesa. Da me je smatrao korisnom za nešto, poveo bi me. Ostavio me je u Parizu zato što naš razlaz može poslužiti njegovim planovima. Taj je razlaz neopoziv i ja sam slobodna zauvek — dodade gospođa Danglar glasom koji je ličio na molbu.

Međutim, umesto da odgovori, Debrej je ostavi u tom brižnom iščekivanju, sa pogledom koji je pitao.

— Kako! — reče najzad: — Vi mi ne odgovarate, gospodine?

— Ja bih imao samo jedno pitanje da vam postavim: šta mislite da radite?

— To sam htela i ja vas da pitam — odgovori baronica ustreptala srca.

— Ah, — reče Debrej — znači vi tražite savet od mene?

— Da, htela bih savet od vas — reče baronica stegnuta srca.

— E, ako tražite od mene savet — odgovori mladi čovek hladno — ja vam savetujem da otputujete.

— Da otputujem! — promrmlja gospođa Danglar.

— Naravno. Kao što je rekao gospodin Danglar, vi ste bogati i potpuno slobodni. Biće vam neophodno da odete iz Pariza, bar kako ja mislim, posle dvostruke bruke, to jest raskinute veridbe gospođice Evgenije i nestanka gospodina Danglara. Važno je samo to da se zna da ste napušteni i da vas uz to ljudi smatraju siromašnom, jer svet ženi jednog bankara ne bi oprostio njeno bogatstvo i život na velikoj nozi. Za ono prvo dovoljno je da ostanete petnaest dana u Parizu, ponavljajući svakom da ste napušteni i pričajući najboljim prijateljicama, koje će to dalje u društvu pričati, kako je došlo do toga da ostanete sami. Zatim ćete napustiti svoju kuću, ostavićete u njoj svoj nakit, ostavićete sve što pripada vama i svi će hvaliti vašu nesebičnost i pevati vam pohvale. Tad će ljudi znati da ste napušteni i smatraće da ste siromašni, jer samo ja znam vašu finansijsku situaciju i spreman sam da vam položim račune kao pošteni ortak.

Baronica je, bleda i poražena, slušala te reči sa isto toliko užasa i očajanja sa koliko ih je mira i ravnodušnosti Debrej izgovorio.

— Napuštena! — ponovi ona. — Oh! zaista napuštena… Da, imate pravo, gospodine, niko neće sumnjati u to da sam ostavljena.

To su bile jedine reči koje je ta žena, tako ponosita i tako silno zaljubljena, mogla odgovoriti Debreju.

— Ali bogata, čak vrlo bogata — produži Debrej, dok je iz svog portfelja vadio neke hartije i ređao ih po stolu.

Gospođa Danglar ga je pustila da radi šta hoće, dok se sama s mukom trudila da stiša lupanje srca i da zadrži suze koje je osećala kako joj se skupljaju u očima. Najzad je u baronici pobedilo osećanje ponosa. Ako i nije uspela da stiša svoje srce, bar je uspela da ne pusti nijednu suzu.

— Gospođo, — reče Debrej — mi smo se uortačili približno pre šest meseci.

Vi ste uložili sto hiljada franaka.

Upravo u mesecu aprilu ove godine mi smo se uortačili.

U maju su počeli naši poslovi.

U maju smo zaradili četiri stotine pedeset hiljada franaka.

U junu se dobit popela na devet stotina hiljada.

U julu smo tome dodali milion i sedam stotina hiljada franaka. To je, kao što znate, mesec u kome smo radili sa španskim papirima.

U avgustu smo, u početku meseca, izgubili tri stotine hiljada franaka, ali smo to oko petnaestog nadoknadili i do kraja meseca izašli ponovo sa dobitkom. Naši računi, od dana kada smo se uortačili, pa do juče, kada sam ih zaključio, pokazuju aktivu od dva miliona četiri stotine hiljada franaka, to jest milion i dve stotine hiljada franaka za svakog od nas.

— A sada, — produži Debrej, listajući svoju svesku mirno i vešto kao kakav knjigovođa — imamo još osamdeset hiljada franaka interesa na interes na sumu koja je bila u mojim rukama.

— Ali, — prekide ga baronica — otkuda taj interes kad niste nikad nigde uložili taj novac?

— Molim vas da izvinite, gospođo, — reče hladno Debrej — imao sam vaše ovlašćenje da ga uložim i ja sam se poslužio vašim ovlašćenjem. To je, dakle, četrdeset hiljada franaka interesa na vašu polovinu, plus sto hiljada franaka početnog uloga, što ukupno predstavlja vaš deo u iznosu od milion tri stotine i četrdeset hiljada franaka.

Bio sam dovoljno predostrožan i prekjuče sam unovčio vaš kapital. Kao što vidite, to nije bilo davno i reklo bi se kao da sam stalno očekivao da ću biti pozvan da položim račune. Vaš novac je tu, pola u banknotama, a pola u čekovima na donosioca.

Ja velim tu i on je stvarno tu: nisam smatrao da je moja kuća dovoljno sigurna, nisam našao beležnika dovoljno diskretnog, a kako imanje govori glasnije nego i sami beležnici i kako vi, najzad, nemate prava niti da nešto kupujete, niti da nešto imate izvan bračne zajednice, ja sam čuvao celu sumu, koja danas predstavlja vaše jedino imanje, u jednom kovčegu prikovanom za dno ovog ormana, a da bi stvar bila sigurnija, lično sam ga prikovao.

Debrej otvori orman, zatim kovčeg i produži:

— A sada, gospođo, evo vam osam stotina novčanica po hiljadu franaka, koje liče, kao što vidite, na neki veliki album sa metalnim povezom. Tome dodajem jedan kupon za rentu od dvadeset i pet hiljada franaka. A za ostatak, koji iznosi, kako mislim, nešto oko sto deset hiljada franaka, evo vam jedan nalog plativ po viđenju na moga bankara. Kako moj bankar nije gospodin Danglar, nalog će biti isplaćen, možete biti mirni.

Gospođa Danglar mahinalno uze nalog plativ po viđenju, kupon za rentu i svežanj banknota.

To ogromno imanje nije izgledalo bogzna šta poređano tako na stolu.

Gospođa Danglar, sa očima suvim, ali grudima prepunim ugušenih jecaja, uze metalnu kutiju i zatvori je u svoju torbu, stavi u novčanik ček i kupon za rentu i zastade nasred sobe bleda i nema, čekajući neku nežnu reč koja bi je utešila u tom njenom bogatstvu.

Ali je čekala uzalud.

— A sada, gospođo, — reče Debrej, — imaćete sjajan život, nešto oko šezdeset hiljada franaka godišnje rente, što je ogromno za ženu koja neće moći, bar za godinu dana, priređivati prijeme. Ostaće vam utoliko više za sve ćudi koje bi vam mogle pasti na pamet, a da i ne računamo to da se možete uvek poslužiti i mojim delom, ako smatrate da vam vaš deo nije dovoljan, s obzirom na život na koji ste naučili, i ja sam spreman da vam ponudim, o, naravno, na zajam, sve što imam, to jest milion i šezdeset hiljada franaka.

— Hvala, gospodine, — odgovori baronica — hvala; vi shvatate da ste mi predali mnogo više nego što je potrebno jednoj nesrećnoj ženi koja ne namerava, za dugo vremena, da se ponovo pojavi u svetu.

Debrej se malo začudi u jednom trenutku, ali se pribra i učini jedan gest koji bi se ponajpristojnije mogao prevesti rečenicom:

— Kako vam drago!

Gospođa Danglar se možda do toga časa još nečem i nadala, ali, kad je videla bezobrazni gest koji se omakao Debreju i neiskreni pogled kojim je taj gest bip propraćen; kao i duboki poklon kojim je Debrej pozdravio bez reči, ona podiže glavu, otvori vrata i bez srdžbe, bez potresa, ali i bez oklevanja siđe niz stepenice, ne smatrajući vrednim čak ni da uputi poslednji pozdrav onom koji je pustio da ode na taj način.

— Eh, — reče Debrej kada je ona izašla — sve su to lepi planovi, ostaće ona u svojoj kući, čitaće romane i igraće karata, pošto neće više moći da igra na berzi.

I on ponovo uze svoju svesku, precrtavajući sa najvećom pažnjom iznos koji je isplatio.

— Ostaje mi još milion i šezdeset hiljada franaka — reče on. — Kakva šteta što je gospođica od Vilfora umrla. Ta mi je žena odgovarala u svakom pogledu i ja bih se njome oženio.

I on po svome običaju ravnodušno sačeka da prođe dvadeset minuta otkako je gospođa Danglar izašla da bi izašao i sam.

U toku tih dvadeset minuta Debrej je sređivao račune držeći časovnik pokraj sebe.

Ona đavolska ličnost koju bi svaka pustolovna mašta stvorila sa više ili manje uspeha da je Le Saž nije prvi stvorio u svome remek-delu, Asmodeja, koja je sa kuća skidala krov da bi videla šta je unutra, uživala bi u čudnom prizoru da je skinula koru sa male kuće u ulici Sen-Žermen-de-Pre u času kada je Debrej sređivao svoje račune.

Iznad te sobe, u kojoj je Debrej upravo podelio dva i po miliona sa gospođom Danglar, nalazila se druga soba čiji su stanari bili takođe naši poznanici, koji su u ispričanim događajima odigrali dovoljno važnu ulogu da bismo ih sada potražili sa izvesnim interesovanjem.

U toj su sobi živeli Mercedes i Albert.

Mercedes se u toku poslednjih nekoliko dana mnogo izmenila; ne stoga što bi se i u danima svoga najvećeg bogatstva ikada oholo razmetala sa raskoši koja nije ničim ograničena iz koje se žena više ne može poznati čim se pred vama pojavi jednostavnije odevena, a još manje stoga što je pala u ono stanje u kome je čovek prisiljen da obuče livreju bede; ne, Mercedes se izmenila zato što se njeno oko nije više svetlelo, zato što se njene usne nisu više smešile i, najzad, zato što je neka večita prepreka zaustavljala na njenim usnama onu hitru reč koju je nekad izbacivao duh uvek spreman na odgovor.

Nije siromaštvo otupilo Mercedesin duh, niti joj je siromaštvo postalo teško zbog toga što nije imala hrabrosti.

Mercedes, koja je izašla iz sredine u kojoj je živela, izgubljena u novom svetu koji je sebi izabrala, kao kad čovek izađe iz nekog sjajno rasvetljenog salona i naglo pređe u pomrčinu, Mercedes je izgledala kao kraljica koja je izašla iz svoga dvorca i prešla u kolibu i koja, ograničena na najneophodnije, ne može da se privikne na zemljano posuđe koje sama mora da iznese na svoj sto, ni na bedno ležište koje je zamenilo njenu postelju.

I stvarno, lepa Katalonka ili plemenita grofica nije imala više ni svoj ponosni pogled, ni svoj ljupki osmeh, jer je, zaustavljajući pogled na ma čemu što je okružavalo, videla samo stvari koje su je žalostile: bila je to soba obložena sivom hartijom sa sivim šarama, koju štedljivi kućevlasnici najradije izaberu, smatrajući da se najmanje prlja; na podu nije bilo ćilima; nameštaj je na sebe skretao pažnju i prisiljavao pogled da se zadrži na bedi njegove lažne raskoši; sve su to bile stvari koje su svojim drečećim bojama narušavale harmoniju tako potrebnu očima naviknutim na ukusan sklad.

Gospođa od Morserfa je živela tu otkada je napustila svoju kuću. U glavi joj se vrtelo od te večite tišine, kao što se vrti u glavi putnika kad stigne na ivicu provalije. Osećajući kako je Albert u svakom trenutku krišom posmatra da bi saznao šta se dešava u njenom srcu, ona je na usnama silom zadržavala večito isti osmeh koji, bez one tihe vatre u nasmejanim očima, ostavlja utisak samo hladnog odbleska.

Albert je, sa svoje strane, bio zamišljen, osećao se nelagodno, smetao mu je izvestan ostatak raskoši koji ga je sprečavao da se snađe u svom novom položaju: hteo bi da izađe bez rukavica, ali je nalazio da su mu ruke isuviše bele; hteo bi da pešice krstari gradom, ali mu se činilo da su mu čizme i suviše sjajne.

Međutim, ta su dva stvorenja, tako plemenita i pametna, nerazlučno vezana materinskom i sinovljom ljubavi, uspela da se shvate a da ne govore ni o čemu i da između sebe uštede sve one pripreme koje prijatelji duguju jedni drugima kada žele da izlože istinu o materijalnim uslovima od kojih zavisi život.

Albert je najzad mogao reći svojoj majci, a da ona i ne prebledi:

— Majko, više nemamo novaca.

Nikada Mercedes nije stvarno upoznala bedu; često je u svojoj mladosti govorila o siromaštvu, ali to nije bilo siromaštvo: potreba i nužda su dve reči istog značenja, između kojih se nalazi još uvek ogromna razlika.

U Katalanu je Mercedesi bilo potrebno hiljadu stvari, ali joj neke druge nisu nikada nedostajale. Sve dok su mreže bile dobre, lovilo se dosta ribe, a kad se prodavala riba, bilo je i konca da se održavaju mreže.

Bez prijateljstva, noseći u duši samo jednu ljubav, koja nije igrala nikakvu ulogu u materijalnoj strani njenog položaja, ona je mislila samo na sebe, svak je mislio na sebe, samo na sebe.

Mercedes je ono malo što je imala delila koliko je mogla plemenitije: tada nije imala ništa, a morala je deliti na dvoje.

Zima se približavala; u toj sobi, praznoj i već hladnoj, Mercedes nije imala vatre, Mercedes, kod koje je nekada peć sa hiljadu cevi grejala kuću od predsoblja do budoara. Nije imala ni neki ubogi cvetić, ona, čiji je stan bio topla staklena bašta, ispunjena cvećem po cenu zlata.

Ali je imala svoga sina…

Njihova zanesenost u osećanjima dužnosti, koju su možda malo preuveličavali, održavala ih je dotada u višim sferama.

Zanesenost je skoro isto što i zanos, a zanos čini ljude neosetljivim za zemaljske stvari.

Ali se zanos postepeno stišao i valjalo je sići, malo-pomalo, iz zemlje snova u svet stvarnosti.

Valjalo je razgovarati o onom što je stvarno, pošto je bilo iscrpeno sve idealno.

— Majko, — govorio je Albert baš u onom času kada je gospođa Danglar silazila niz stepenice — hajde da prebrojimo naše bogatstvo. Treba da znam ukupan iznos da bih mogao izraditi plan.

— Ukupni iznos: ništa — reče Mercedes sa bolnim osmehom.

— Ipak, majko, pre svega, imamo tri hiljade franaka, a ja nameravam da sa tri hiljade franaka udesimo izvrstan život.

— Dete! — uzdahnu Mercedes.

— Na žalost, draga majko, — reče mladi čovek — potrošio sam vam isuviše novca da ne bih znao njegovu vrednost. Tri hiljade franaka je ogromna suma i ja sam na njoj izgradio čudesnu budućnost večite bezbednosti.

— Vi to kažete, prijatelju moj, — produži jadna majka — ali, pre svega, da li ćemo primiti te tri hiljade franaka? — reče Mercedes porumenevši.

— Pa, tako smo se dogovorili, čini mi se — reče Albert odlučnim glasom. — Primamo ih utoliko pre što ih nemamo. Kao što znate, ti su novci zakopani u vrtu one male kuće u ulici Mejlan u Marselju. Sa dve stotine franaka — dodade Albert — otići ćemo oboje do Marselja.

— Sa dve stotine franaka — reče Mercedes. — Verujete li u to, Alberte?

— Oh, što se toga tiče, obavestio sam se u poštanskoj i brodarskoj kancelariji i račun sam već napravio. Imaćete rezervisano mesto u poštanskim kolima do Šalona. Kao što vidite, majko, postupam sa vama kao sa kraljicom. To će iznositi ukupno trideset i pet franaka.

Albert uze pero i napisa:

Mesto u kolima, prva klasa 35 franaka

Od Šalona do Liona parobrodom 6 franaka

Od Liona do Avinjona, takođe parobrodom 16 franaka

Od Avinjona do Marselja 7 franaka

Troškovi na putu 50 franaka

Ukupno 114 franaka

— Recimo sto dvadeset, — dodade Albert smešeći se — vidite da sam plemenit, zar ne, majko?

— A ti, jadno moje dete?

— Ja? Zar ne vidite da sam predvideo za sebe osamdeset franaka? Jedan mlad čovek, majko, ne mora imati sve udobnosti. Uostalom, ja znam kako se putuje.

— U poštanskim kolima i sa svojim sobarom.

— Na svaki način, majko.

— Pa dobro, neka bude! — reče Mercedes. — Ali, otkuda dve stotine franaka?

— Evo tih dve stotine franaka i još dve stotine drugih. Prodao sam sat za sto franaka i lančić sa ukrasima za tri stotine. Kako je to lepo! Ukrasi koji vrede koliko tri sata! Uvek ista priča o onom što je suvišno! Dakle, sad smo bogati, jer umesto sto četrnaest franaka, koliko vam je potrebno za putovanje, imate dve stotine pedeset.

— Ali, nešto smo dužni u ovoj kući?

— Trideset franaka i ja ću to platiti od mojih sto pedeset. To je u redu. A s obzirom da mi je za putovanje potrebno, ako budem štedljiv, svega osamdeset franaka, vidite da plivam u raskoši. Ali, to nije sve. Šta velite na ovo, majko?

I Albert izvuče novčanicu od hiljadu franaka iz jedne male beležnice sa zlatnom kopčom. Ta je beležnica bila ostatak njegovih nekadašnjih ćudi, ili možda nežna uspomena neke od onih tajanstvenih velom pokrivenih žena koje su kucale na mala vrata njegovog paviljona.

— Šta je to? — upita Mercedes.

— Hiljadu franaka, majko. Prava pravcata hiljadarka.

— Ali, otkud tih hiljadu franaka?

— Slušajte, majko, i nemojte se suviše uzbuditi.

Albert se diže, priđe majci, poljubi je u oba obraza i zagleda se u nju.

— Nemate ni pojma, majko, koliko ste za mene lepi! — reče mladi čovek sa dubokim osećanjem sinovlje ljubavi.

— Vi ste zaista najlepša, kao što ste i najplemenitija od svih žena koje sam ikada video!

— Drago dete! — reče Mercedes pokušavajući uzalud da zadrži suzu koja se skupljala u njenim očima.

— Zaista, potrebno je bilo da postanete nesrećni pa da se moja ljubav pretvori u obožavanje.

— Ja nisam nesrećna sve dotle dok imam moga sina — reče Mercedes — i neću biti nesrećna sve dok ga budem imala.

— Ah, tako je! — reče Albert. — Ali baš tu počinje iskušenje, majko! Vi znate šta smo se dogovorili?

— Zar smo se nešto dogovorili? — upita Mercedes.

— Da, dogovorili smo se da ćete vi stanovati u Marselju, a da ću ja otputovati u Afriku, gde ću umesto imena koje sam napustio, zaslužiti ime koje sam uzeo.

Mercedes uzdahnu.

— E, vidite, majko, od juče sam stupio u spahije — dodade mladi čovek oborivši oči sa svesnim stidom, jer ni sam nije znao koliko je bilo uzvišeno njegovo poniženje. — Smatrao sam da moje telo pripada meni i da sam mogao da ga prodam. Od juče sam stupio na mesto nekog drugog. Prodao sam se, kako se to kaže, — dodade on pokušavajući da se osmehne — skuplje nego što sam mislio da vredim, to jest za dve hiljade franaka.

— Znači, ova hiljada franaka?… — reče Mercedes zadrhtavši.

— To je polovina iznosa, majko. Druga polovina će doći za godinu dana.

Mercedes diže oči prema nebu sa izrazom koji je nemoguće opisati, a dve suze koje je zadržavala u uglovima očiju izliše se poterane unutarnjim uzbuđenjem, i skotrljaše se lagano niz njene obraze.

— To je cena za njegovu krv! — promrmlja ona.

— Da, ako poginem, — reče Morserf smešeći se — ali te uveravam, draga majko, da naprotiv imam nameru da žestoko branim svoju kožu. Nisam nikad osetio tako veliku želju da živim kao sada.

— Bože moj, bože moj! — uzviknu Mercedes.

— Uostalom, majko, zašto bih morao poginuti! Da li je poginuo Lamorsijer, taj drugi Nej sa juga? Da li je poginuo Šangarnije? Da li je poginuo Bedo? Da li je poginuo Morel, koga poznajemo?

Mislite, dakle, na svoju radost, majko, kada me vidite kako se vraćam u mojoj vezenoj uniformi. Ja vam kažem da ću biti divan u njoj i da sam baš taj puk izabrao što sam želeo da lepo izgledam.

Mercedes uzdahnu, pokušavajući da se osmehne. Ta je divna majka razumela da ne može pustiti svoje dete da ono nosi sav teret žrtve.

— Dakle, — progovori Albert — kao što vidite, majko, osigurano vam je preko četiri hiljade franaka, a sa četiri hiljade franaka živećete dobre dve godine.

— Misliš? — reče Mercedes.

Te reči izmakoše grofici. Ona ih izgovori sa takvim iskrenim bolom, da njihov pravi smisao nije mogao promaći Albertu. On oseti kako mu se srce steže i uze majčinu ruku, koju nežno zadrža u svojim rukama:

— Da, vi ćete živeti! — reče on.

— Živeću, — povika Mercedes — ali ti nećeš otputovati, zar ne, sine moj?

— Majko, otputovaću — reče Albert mirnim i odlučnim glasom. — Vi me volite i suviše da biste me, besposlenog i nekorisnog, držali kraj sebe. Uostalom, ja sam potpisao.

— Radi po svojoj volji, sine moj, a ja ću postupiti po volji božjoj.

— Ne po mojoj volji, majko, nego prema razumu i prema potrebi. Mi smo dva očajna stvorenja, zar ne? Šta je danas život za nas? Ništa. Šta je život za mene? Oh, nešto sasvim beznačajno bez vas, majko, verujte mi, jer bi taj život, kunem vam se, prestao onoga dana kada sam izgubio veru u oca i odrekao se njegovog imena da nije bilo vas! Najzad, ja ću živeti ako mi obećate da ćete se još nadati; ako me pustite da se brinem za vašu sreću u budućnosti, vi ćete udvostručiti moje snage. Tada ću potražiti guvernera Alžira, to je čovek čestitog srca i pre svega vojnik, ispričaću mu moju žalosnu istoriju, moliću ga da s vremena na vreme baci pogled i na onu stranu gde se ja budem nalazio, i ako održi reč, ako bude gledao šta radim, pre nego što prođe šest meseci biću oficir, ili ću biti mrtav. Ako budem oficir, vaša sudbina je osigurana, majko; imaću novca i za vas i za sebe i, još više, imaću novo ime, kojim ćemo se oboje ponositi, jer će to biti vaše pravo ime; ako poginem… pa dobro! Ako poginem, onda ćete, majko, i vi umreti, ako budete hteli, i naše će nesreće na svome vrhuncu biti završene.

— U redu, — odgovori Mercedes sa svojim plemenitim i rečitim pogledom. — Imaš pravo, sine moj: dokažimo nekim ljudima koji gledaju u nas i koji očekuju naša dela da bi sudili o nama, dokažimo im da smo dostojni bar da budemo oplakivani.

— Ostavite mračne misli, draga majko! — povika mladi čovek. — Kunem vam se da smo vrlo srećni, ili bar da to možemo biti. Vi ste žena puna duha i odricanja u isti mah; ja sam, nadam se, postao smiren i bez velikih prohteva. Kad stupim u službu, biću bogat, a kad vi uđete u kuću gospodina Dantesa, bićete mirni. Pokušajmo, majko, molim vas, pokušajmo!

— Da, pokušajmo, sine moj, jer ti moraš živeti, jer ti moraš biti srećan — odgovori Mercedes.

— Dakle, majko, pošto smo podelili naše imanje — dodade mladi čovek, praveći se kao da je u odličnom raspoloženju — možemo, dakle, još danas krenuti na put. Prema tome, kao što sam rekao, zadržaću za danas tvoje mesto u kolima.

— A tvoje, sine moj?

— Ja još moram ostati dva do tri dana, majko. Ovo je početak rastanka i moramo se na to navikavati. Potrebne su mi još neke preporuke i izvesna obaveštenja o Africi. Naći ćemo se u Marselju.

— Dobro, neka bude, krenimo — reče Mercedes umotavši se u fini crni kašmirski šal velike vrednosti, koji je bio jedino što je slučajno ponela sa sobom. — Krenimo!

Albert sakupi na brzinu svoje hartije, zazvoni da bi platio trideset franaka koje je dugovao vlasniku kuće i, ponudivši ruku svojoj majci, pođe niz stepenice.

Neko je silazio ispred njih. Čuvši šuštanje svilene haljine koja je dodirivala ogradu od stepenica, čovek se okrenu.

— Debrej! — promrmlja Albert.

— Vi, Morserfe! — odgovori ministrov sekretar, zaustavivši se na stepeniku na kome se nalazio.

Radoznalost je kod Debreja nadjačala njegovu želju da ostane nepoznat; uostalom, Albert ga je poznao.

Neobično je bilo zaista u toj nepoznatoj kući otkriti mladog čoveka čija je nesreća digla tako veliku buku u Parizu.

— Morserfe — ponovi Debrej.

A onda primeti u polusenci tamni veo gospođe od Morserfa i njen još uvek mladi izgled:

— Oh, izvinite, — dodade on sa osmehom — da ne smetam, Alberte?

Albert shvati Debrejevu misao.

— Majko, — reče on okrenuvši se Mercedesi — ovo je gospodin Debrej, sekretar ministra unutrašnjih poslova, moj bivši prijatelj.

— Kako to bivši? — promrmlja Debrej. — šta hoćete da kažete?

— Ja to velim, gospodine Debreju, — produži Albert — zato što ja danas nemam više prijatelja i što više ne treba ni da ih imam. Ja vam mnogo zahvaljujem, gospodine, što ste bili ljubazni da me poznate.

Debrej se vrati za dva stepenika i snažno steže Albertovu ruku.

— Verujte, dragi moj Alberte, — reče on sa uverljivim uzbuđenjem — verujte da duboko saosećam u nesreći koja vas je pogodila i da vam, u svakom pogledu, stojim na raspoloženju.

— Hvala, gospodine, — reče Albert sa osmehom — ali i pored sve nesreće, ostali smo dovoljno bogati da ne moramo ni od koga zatražiti pomoć. Napuštamo Pariz i pošto smo platili put, ostaje nam pet hiljada franaka.

Rumenilo obli Debrejevo lice; mada nije bio nimalo pesnička priroda, Debrej, koji je u svome portfelju nosio milion, pomisli u tom času da su se do malopre u istoj kući nalazile dve žene, od kojih je jedna po zasluzi osramoćena odlazila siromašna sa milion i pet stotina hiljada franaka pod naborima svoga ogrtača, dok se druga, nepravedno pogođena ali uzvišena u svojoj nesreći, osećala bogatom sa nekoliko novčića.

To upoređenje skrenu njegove misli sa onih ljubaznosti koje je nameravao da izrazi, porazi ga unutarnji smisao toga slučaja, on promrmlja nekoliko opštih učtivih reči i siđe brzo niz stepenice.

Toga dana su činovmci ministarstva, koji su mu bili potčinjeni, morali da trpe njegovu zlovolju.

Ali uveče je postao vlasnik jedne vrlo lepe kuće na bulevaru Madlen, koja je donosila pedeset hiljada franaka godišnje rente.

Sutradan, u času kada je Debrej potpisivao ugovor o kupovini i prodaji, to jest u pet časova posle podne, gospođa od Morserfa, pošto je nežno poljubila svoga sina i pošto je njen sin isto tako nežno poljubio nju, popela se u poštanska kola, koja su se za njom zatvorila.

Jedan čovek, sakriven u dvorištu poštanske zgrade Lafit, iza jednog od onih zasvođenih prozora na međuspratu kakvi se obično nalaze iznad svih kancelarija, gledao je Mercedes kada se pela u kola, video je kako su kola krenula i kako se Albert udaljio.

Čovek tada pređe rukom preko brižnog čela i reče:

— Avaj! Kako ću ovim dvoma nesrećnih vratiti sreću koju sam im oduzeo? Bog će mi pomoći.

10. LAVLJA JAMA

Jedna zgrada pariskog zatvora u koju su smešteni najopasniji zatvorenici naziva se Kula Sen-Bernar. Zatvorenici su je, svojim snažnim jezikom, prozvali Lavlja jama, verovatno što oni koji se u nju zatvaraju imaju takve zube da njima često grizu zatvorske rešetke, a pokatkad i čuvare.

To je tamnica u tamnici; njeni su zidovi dva puta deblji od ostalih. Svakoga dana jedan čuvar brižljivo pregleda masivne rešetke, a po herkulskom stasu i po hladnim i oštrim pogledima tih čuvara može se zaključiti da su naročito probrani da bi nad tim svojim narodom vladali budnog duha, ispunjujući ga strahom i trepetom.

Dvorište je u toj zgradi okruženo ogromnim zidovima, iznad kojih se sunce koso izdiže kada se reši da prodre u tu provaliju moralne i fizičke rugobe. Po kaldrmi toga dvorišta, od časa kada se dignu, hodaju brižni, unezvereni, bledi kao aveti ljudi koje pravda drži pognute pod sekirom pripremljenom za njih.

Zatvorenici se tu mogu videti kako stoje ili čuče pored zida koji u sebe upija sunčevu toplotu. Ponajčešće usamljeni, a pokatkad razgovarajući po dvojica između sebe, oni stoje tako očiju uprtih u vrata, koja se s vremena na vreme otvaraju da bi prozvali nekog stanovnika tog žalosnog boravišta, ili da bi u tu provaliju ubacili novu šljaku izbačenu iz topionice društva.

Kula Sen-Bernar ima svoju posebnu sobu za posete. To je jedna dugačka četvorougaona prostorija, podeljena na dva dela sa dve uporedo podignute rešetke, razmaknute tri stope jedna od druge, tako da posetilac ne može pružiti ruku zatvoreniku niti mu nešto dodati. Ta je soba mračna, vlažna i u svakom pogledu grozna, naročito kada se pomisli na strašna poveravanja koja su promicala između tih rešetaka.

Međutim, ma kako da je to mesto strašno, ono je raj za te ljude čiji su dani izbrojani i koji dolaze u tu sobu da se osveže u društvu nekog posetioca, društvu za kojim čeznu i u kome se naslađuju, jer se retko dešava da iz Lavlje jame neko izađe a da ne ode na Kapiju Sen-Žak, na galiju ili u tamničku ćeliju.

Po dvorištu koje smo opisali i po kome se hvatala hladna vlaga šetao se sa rukama u džepovima od kaputa jedan mladić koga su stanovnici jame radoznalo posmatrali.

Smatrali bi ga za otmenog čoveka, zahvaljujući kroju njegovog odela, da odelo nije bilo sve iscepano. Ipak, ono nije bilo pohabano: tkanina lepa i meka kao svila na onim mestima na kojima je ostala neoštećena lako je dobijala svoj sjaj pod rukom zatvorenika, koji je pokušavao da svoje odelo dovede u red.

Jednako je brižljivo zakopčavao svoju košulju od batista, čija se boja znatno izmenila otkada je ušao u tamnicu, dok je svoje lakovane čizme čistio maramicom na kojoj su bili izvezeni inicijali sa heraldičkom krunom iznad njih. Neki zatvorenici Lavlje jame posmatrali su sa upadljivim interesovanjem kako zatvorenik doteruje svoje odelo.

— Vidi kneza kako se doteruje — reče jedan od lopova.

— Lepo izgleda, naravno, — reče drugi — i još kad bi imao češalj i malo pomade, sakrila bi se pred njim sva gospoda u belim rukavicama.

— Kaput mu je morao biti nov, a i čizme mu se lepo sjaje. I za nas ti je laskavo da imamo takve kolege. A i žandarmi su neka divljač. Obični zavidljivci. Da pocepaju takvo odelo.

— Izgleda da je ovo neki opasan bata — reče drugi — već je stigao da učini sve… i to u velikom stilu… došao je odozdo tako mlad! Oh, to je prekrasno!

Izgledalo je da Andreja, predmet toga odvratnog divljenja, sa uživanjem guta sve te hvale ili bar pokrete iz kojih je te hvale naslućivao, jer reči nije mogao čuti.

Pošto je svoje odelo doveo u red, on priđe vratima od kantine, uz koja je stajao jedan čuvar, naslanjajući se leđima na njih.

— Čujte, gospodine, — reče mu on — pozajmite mi dvadeset franaka, dobićete ih uskoro; sa mnom nema nikakvog rizika. Znajte da potičem od roditelja koji imaju više miliona nego što vi imate novčića… Čujte, dajte mi dvadeset franaka, molim vas, da bih mogao uzeti zasebnu sobu i kupiti kućni ogrtač. Strašno mi je teško što sam stalno u kaputu i u čizmama. Ovo je strašan kaput, gospodine, za jednog kneza Kavalkantija.

Čuvar mu okrenu leđa i sleže ramenima. Čak se i ne nasmeja na reči koje bi razvedrile tolika druga lica, jer je taj čovek čuo mnoge stvari, ili je, možda, slušao uvek iste.

— Čujte, — reče Andreja — vi ste čovek bez srca i ja ću se pobrinuti da izgubite svoje mesto.

Na te se reči čuvar okrenu i toga puta prasnu u grohotan smeh.

Tada se primakoše i drugi zatvorenici i napraviše krug oko njih.

— Kažem vam, — produži Andreja — da bih sa tom bednom sumom mogao nabaviti sobni ogrtač i dobiti posebnu sobu. Želeo bih da na pristojan način dočekam slavnu posetu koju očekujem svakoga dana.

— Ima pravo! Ima pravo! — upadoše zatvorenici. — Dođavola, lepo se vidi da je to čovek na svome mestu.

— Pa lepo! Pozajmite mu vi dvadeset franaka — reče čuvar, naslonivši se na svoje drugo ogromno rame. — Zar ne bi trebalo da to učinite jednom drugu?

— Ja nisam drug ovih ljudi — reče ponosno mladi čovek. — Ne vređajte me, nemate prava na to.

Lopovi se zgledaše uz potmulo gunđanje i bura koju je više izazvao čuvar nego Andrejine reči, poče da tutnji nad glavom aristokratskog zatvorenika.

Čuvar je, siguran u svoje quos ego kada talasi postanu isuviše burni, pustio oluju da raste malo-pomalo, da bi zadao posla nametljivom moliocu a sebi priredio razonodu u toku svoga dugačkog stražarenja.

Lopovi su se već primicali Andreji. Jedni su vikali:

— Papuču! Papuču!

Bila je to svirepa igra koja se sastojala u tome da se na mrtvo ime isprebija drug koji je pao u nemilost te gospode, ali ne papučom nego okovanom cokulom.

Drugi su predlagali turu. To je bila druga vrsta razonode. Napunili bi uvrnute marame peskom, kamičcima, ili novčićima ako bi ih imali, i dželati bi sa tako napravljenim vrećicama tukli nesrećnika po glavi i po ramenima.

— Izlupajmo lepog gospodina, — vikali su neki — gospodina poštenog čoveka!

Ali se Andreja okrenu prema njima, namignu okom, ispupči obraze jezikom i zapucketa usnama što je među razbojnicima, koji najednom zaćutaše, vredelo kao hiljadu znakova za sporazumevanje.

To je bio jedan znak za raspoznavanje koji mu je pokazao Kadrus.

Oni u njemu poznadoše svog čoveka.

Marame se odmah spustiše; potkovana se cokula vrati na nogu glavnog dželata. Začuše se neki glasovi koji su tvrdili da gospodin ima pravo, da gospodin može biti pošten do mile volje i da zatvorenici žele da daju primer slobode ubeđenja.

Graja se stiša. Čuvar je bio toliko preneražen da je odmah dohvatio Andreju u svoje ruke i počeo da ga pretresa, pripisujući nečem verovatnijem nego što je opsena tu izvanrednu promenu u ponašanju stanovnika Lavlje jame.

Andreja je pustio da ga pretresa, ali ne bez protivljenja.

Najednom se začu glas sa vrata:

— Benedeto! — viknu jedan nadzornik.

Čuvar ispusti svoj plen.

— Zovu me? — upita Andreja.

— U sobu za razgovor! — reče glas.

— Vidite, dobio sam posetu. Ah, dragi moj gospodine, vi ćete videti da li se sa jednim Kavalkantijem može postupati kao što se postupa sa običnim čovekom!

I Andreja promače dvorištem kao crna senka i požuri na poluotvorena vrata, ostavljajući začuđene svoje drugove, pa i samog čuvara.

Zvali su ga zaista u sobu za razgovor i tome se ne treba čuditi manje nego što se čudio i sam Andreja, jer je prepredeni mladi čovek, otkad je doteran u zatvor, stoički ćutao umesto da koristi, kao što obično ljudi čine, dozvolu da piše da bi zahtevao izvođenje pred sud.

— Očevidno me štiti neki moćni čovek — govorio je on samome sebi. — Sve mi to dokazuje: iznenadno bogatstvo, lakoća sa kojom sam savladao sve prepreke, na brzinu nađena porodica, čuveno ime koje je postalo moje, zlato koje mi je kao kiša padalo, jedan od najsjajnijih brakova koji mi je obećan. Nastradao sam zbog jednog kobnog zaborava sudbine i odsutnosti moga zaštitnika, ali ne potpuno, ne zauvek! Ruka se trgla za trenutak, ali se ona mora ispružiti prema meni i ščepati me ponovo u času kada budem verovao da sam pred padom u provaliju. Zašto bih rizikovao neki nepromišljen korak? Možda bih time odbio od sebe svoga zaštitnika. On ima dva načina da me odavde izvuče: da organizuje tajanstveno bekstvo, koje će kupiti svojim zlatom, ili da prinudi sudije da me oslobode. Pre nego što bih ma šta rekao, ili ma šta učinio, treba da sačekam i da se uverim da sam potpuno napušten, a onda…

Andreja je izradio plan, za koji bi se moglo reći da je vešto napravljen; taj je bednik bio neustrašiv u napadu i surov u odbrani. On je već oprobao bedu tamnice i lišavanje svake vrste. Međutim, priroda ili navika savlađivale su ga malo-pomalo, Andreja je patio od golotinje, od prljavštine, od gladi; vreme mu se bilo oteglo.

U takvom trenutku čamotinje pozvao ga je nadzornikov glas u sobu za razgovor.

Andreja je osetio kako mu je srce radosno zalupalo. Bilo je suviše rano za saslušavanje kod istražnog sudije, a suviše kasno za poziv kod direktora tamnice ili kod lekara. To je, dakle, morala biti neka neočekivana poseta.

Sa očima široko otvorenim od radoznalosti koja ga je svega obuzela, Andreja ugleda iza rešetke u sobi za razgovor u koju je bio uveden natmureno lice gospodina Bertuča, koji je takođe sa bolnim čuđenjem gledao rešetke, zabravljena vrata i senku koja je žurno primicala iza ukrštenih prečaga.

— Ah! —uzdahnu Andreja dirnut u srce.

—Dobar dan, Benedeto! —reče Bertučo svojim dubokim i zvučnim glasom.

— Vi! Vi! — reče mladić okrećući se oko sebe sa užasom.

— Zar me ne poznaješ, — reče Bertučo — nesrećno dete.

— Tiho, tiho, — reče Andreja, koji je znao kako ti zidovi imaju osetljive uši. — Bože moj, bože moj, ne govorite tako glasno.

— Hteo bi da razgovaraš sa mnom nasamo, zar ne? — reče Bertučo.

— Oh, da! — reče Andreja.

— U redu.

I Bertučo, preturajući po džepu, dade znak čuvaru koji se video iza štaklenih vrata.

— Pročitajte — reče on.

— Šta je to? — upita Andreja.

— Naredba da te dovedu u neku sobu i da me puste da razgovaram s tobom.

— Oh, — uskliknu Andreja, skočivši od radosti.

Ali se odmah pribra i reče u sebi: to je opet nepoznati zaštitnik. Nisam zaboravljen. Žele da sačuvaju tajnu, jer bi hteli da razgovaraju nasamo u odvojenoj sobi. Imam ih u ruci. Bertuča je poslao zaštitnik!

Čuvar je za trenutak izvestio jednog pretpostavljenog, zatim je otvorio oboja vrata na rešetki i odveo Andreju, koji od radosti više nije znao za sebe, u jednu sobu na prvom spratu koja je gledala u dvorište.

Soba je bila obeljena krečom, kao što je to obično u tamnicama. Imala je neki veseo izgled i zatvoreniku se učinilo kao da se sva sija od radosti. Peć, krevet, stolica i sto sačinjavali su njen raskošni nameštaj.

Bertučo sede na stolicu. Andreja se baci na krevet. Čuvar se povuče.

— Dakle, — reče nastojnik — šta imaš da mi kažeš?

— A vi? — reče Andreja.

— Govori ti najpre…

— Oh, ne! Vi imate mnogo šta da mi kažete, jer ste došli da me posetite.

— Pa dobro! Neka bude! Produžio si i dalje sa svojim nevaljalstvom: krao si, ubio si čoveka.

— Lepo! Ako ste me doveli u posebnu sobu da mi to kažete, nije vredelo da se uznemirujete. Znam ja to i sam. Međutim, ima drugih stvari koje ja ne znam. Razgovarajmo o njima, moliću lepo. Ko vas je poslao?

— Oh! Oh! Vi idete isuviše brzo, gospodine Benedeto.

— Je li? Ali idem cilju. Pre svega, manimo se nepotrebnih reči. Ko vas šalje?

— Niko.

— Kako znate da sam u tamnici?

— Odavno sam te poznao u elegantnom bezobrazniku koji je kicoški terao konja po Jelisejskim poljima.

— Jelisejska polja… Ah! Ah! Tu li si, zeko, kao što se kaže kad se igra zečeva i pasa… Jelisejska polja… Da, razgovarajmo malo o mome ocu, hoćete li!

— A ko sam, onda, ja?

— Vi, čestiti moj gospodine, vi ste moj poočim… Ali, pretpostavljam, niste vi odobrili u moju korist oko sto hiljada franaka koje sam ja progutao za četiri do pet meseci. Niste mi vi napravili oca italijanskog plemića. Niste me vi uveli u društvo, niti ste me pozvali na izvesnu večeru u Oteju sa najboljim svetom celoga Pariza, sa izvesnim državnim tužiocem, sa kojim, mojom velikom greškom, nisam održavao veze koje bi mi u ovom času bile veoma korisne. Najzad, niste mi vi jamčili za jedan ili dva miliona kada mi se desila ona kobna nezgoda da mi uđu u trag… Dakle, govorite, uvaženi Korzikanče, govorite…

— Šta bi hteo da ti kažem?

— Pomoći ću ti. Govorio si maločas o Jelisejskim poljima, moj uvaženi poočime.

— Pa šta?

— Evo šta! Na Jelisejskim poljima stanuje jedan vrlo bogat gospodin, vrlo bogat.

— Kod koga si krao i ubio čoveka, je li tako?

— Mislim da je tako.

— Gospodin grof od Monte Krista?

— Vi rekoste njegovo ime, kako kaže gospodin Rasin. Pa lepo, treba li da mu se bacim u zagrljaj, da ga ugušim, pritiskujući ga na grudi i vičući: "Oče moj! Oče moj" kao što kaže gospodin Pikserekur?

— Ne šalimo se, — odgovori ozbiljno Bertučo — i ne izigravajmo to ime ovde, kao što ste se vi usudili da ga izgovorite.

— Eh! — reče Andreja, pomalo začuđen Bertučovim svečanim držanjem. — A zašto ne?

— Zato što je onaj koji to ime nosi i suviše u milosti božjoj da bi bio otac takve hulje kao što si ti.

— Oh! Krupne reči…

— I krupne posledice ako ne pripazite!

— Pretnje!… Ja ih se ne plašim… Reći ću…

— Mislite li da imate posla sa pigmejima vaše vrste? — reče Bertučo glasom tako mirnim i tako sigurnog pogleda da se u Andreji prevrnu cela utroba. — Mislite li da imate posla sa vašim ogrezlim zločincima sa robije ili sa vašim naivnim budalama iz društva?… Benedeto, vi se nalazite u jednoj strašnoj ruci, ta je ruka sklona da se za vas otvori: iskoristite tu priliku. Ne igrajte se sa gromom koji je ona za trenutak stavila na stranu, a koji može ponovo uzeti ako pokušate da je ometate u onom što ona bude htela da čini.

— Mo j otac… Hoću da znam ko je moj otac! — reče Andreja tvrdoglavo. — Poginuću, ako je potrebno, ali ću saznati. Šta za mene znači skandal? Imanje… Ugled… Reklama… kako kaže novinar Bošan. Ali vi, ljudi iz višeg društva, vi uvek nešto gubite sa skandalom i pored vaših miliona i vaših grbova. Dakle, ko je moj otac?

— Došao sam da ti to kažem…

— Ah! — uzviknu Benedeto sa očima u kojima se čitala radost.

U tome se trenutku otvoriše vrata i pojavi se vratar, koji se obrati Bertuču:

— Izvinite, gospodine, — reče on — istražni sudija čeka uhapšenoga.

— To je svršetak moga saslušanja, — reče Andreja Bertuču. — Dođavola s tim dosadnim čovekom!

— Sutra ću doći opet — reče Bertučo.

— Dobro! — odgovori Andreja. — Gospodo žandarmi, stojim vam na raspoloženju… Ah! dragi gospodine, ostavite desetak zlatnika u kancelariji da bi mi dali ono što mi je potrebno.

— To će biti učinjeno — odvrati Bertučo.

Andreja mu pruži ruku. Bertučo zadrža svoju u džepu i samo zazveča novcem koji je u džepu imao.

— To sam imao da vam kažem — reče Andreja osmehnuvši se usiljeno, ali potpuno ukroćen neobičnom Bertučovom mirnoćom.

— Da li sam se prevario! — reče on u sebi penjući se u duguljasta kola sa rešetkama, koja nazivaju korpom za salatu. — Videćemo! Dakle, doviđenja sutra! — dodade on okrenuvši se prema Bertuču.

— Doviđenja! — odgovori nastojnik.

11. SUDIJA

Čitalac se seća da je opat Buzoni ostao sam sa Noartijeom u sobi gde je ležala pokojnica i da su starac i sveštenik čuvali telo mlade devojke.

Možda su opatovi hrišćanski saveti, možda njegovo blago milosrđe, možda njegove ubedljive reči ohrabrile starca, ali je od trenutka kada je razgovarao sa sveštenikom, umesto očajanja koje je starca u početku obuzimalo, sve u Noartijeu pokazivalo neko veliko mirenje sa sudbinom, neku smirenost, koja je čudila sve one koji su znali njegovu duboku ljubav prema Valentini.

Gospodin od Vilfora nije više video starca od onog jutra kada je Valentina umrla. Posluga je u celoj kući bila nova: Vilfor je uzeo novog sobara za sebe, novog slugu za Noartijea, dve žene su primljene u službu gospođe od Vilfora: sve su to, do nastojnika i kočijaša, bila nova lica, koja su se, tako reći, isprečila između raznih gospodara te proklete kuće, presecajući i onako hladne veze koje su postojale među njima. Uostalom, zasedanje suda je počinjalo za tri dana i Vilfor je, zatvoren u svoj kabinet, grozničavo radio na predmetu postupka povedenog protiv Kadrusovog ubice. Ta je stvar, kao i sve u koje je bio umešan grof od Monte Krista, digla veliku buku u pariskom svetu. Dokazi nisu bili ubedljivi, jer su se zasnivali na nekoliko reči koje je napisao jedan robijaš na umoru, nekadašnji drug sa robije onoga koga je optuživao, a on je mogao optužiti svoga druga iz mržnje ili zbog osvete: postajalo je samo tužiočevo ubeđenje. Državni tužilac je, međutim, stekao to strašno ubeđenje da je Benedeto kriv i on je morao iz te pobede koju je bila teško dobiti izvući jedno od onih uživanja samoljublja koja su bila jedino u stanju da malo raskrave njegovo ledeno srce.

Istraga je, dakle, napredovala zahvaljujući neprekidnom radu Vilfora, koji je hteo da iduće zasedanje suda otpočne tim predmetom. Vilfor je bio prisiljen da se krije više nego ikad da bi izbegao mnoštvo onih koji su mu se obraćali sa molbom da im izdejstvuje ulaznice za suđenje.

A onda, jadna Valentina je tako reći tek položena u grob, žalost je bila i suviše sveža, te se niko nije čudio što se otac tako duboko predavao svome radu, to jest jedinoj razonodi koju je mogao naći u svome bolu.

Vilfor je tih dana samo jednom video svoga oca. Bilo je to sutradan posle onoga dana kada je Bertučo po drugi put posetio Benedeta, kojom mu je prilikom, sigurno, kao što je obećao, rekao ime njegovog oca. Bila je nedelja. U jednom trenutku premorenosti tužilac je sišao u vrt, klonuo, sumoran, povijen pod teretom jedne neumoljive misli. Nalik na Tarkvinija, koji je svojim prutom otkidao glave makova, gospodin od Vilfora je svojim štapom sekao dugačke uvele, stabljike slezovače koje su strčale duž aleja kao senke onog tako lepog cveća u jeseni koja je bila na izmaku.

Više puta je došao do kraja vrta, to jest do onih poznatih vrata koja su se nalazila prema napuštenom majuru, vraćajući se stalno istom alejom, idući stalno istim korakom i polazeći uvek istim gestom, kad se njegove oči u jednom trenutku mahinalno okrenuše ka kući, iz koje se čulo bučno sviranje njegovog sina, koji je došao iz internata da bi nedelju i ponedeljak proveo kod majke.

Na jednom otvorenom prozoru on ugleda gospodina Noartijea, koji je naredio da njegovu fotelju doguraju do prozora da bi uživao u poslednjim zracima sunca koje je još bilo toplo i koje je pozdravljalo umirujuće cvetove zvončića i pocrvenelo lišće divlje loze koja je pokrivala balkon.

Starčeve oči su izgledale kao prikovane za jednu tačku koju je Vilfor samo donekle nazirao. Noartijeov je pogled bio tako ispunjen mržnjom, tako surov, pun takve strašne netrpeljivosti, da državni tužilac, koji je umeo da zapazi svaki izraz toga dobro poznatog mu lica, okrenuo sa staze kojom se šetao da bi video na koga je upravljen taj pogled težak kao olovo.

Tada, pod lipama čije su grane bile već skoro ogolele, ugleda gospođu od Vilfora kako sedi sa knjigom u ruci, prekidajući s vremena na vreme čitanje da bi se osmehnula svome sinu, ili da bi mu vratila loptu, koju je on tvrdoglavo bacao iz salona u vrt.

Vilfor preblede, jer je shvatio šta želi starac.

Noartije je stalno gledao u istom pravcu; najednom starčev pogled pređe sa žene na muža i tada je Vilfor morao izdržati napad tih očiju iz kojih su sevale munje i koje su, promenivši predmet na koji su bile upravljene, promenile i svoj govor, ne gubeći pri tom ništa od svoga pretećeg izraza.

Gospođa od Vilfora, koja nije ni slutila sva ta osećanja čije su se vatre ukrštale iznad njene glave, drža u tom trenutku loptu svoga sina, dajući mu znak da dođe po nju i da je otkupi poljupcem, ali je Eduarda trebalo dugo moliti, jer mu majčina nežnost verovatno nije izgledala dovoljna nagrada za trud koji mu je valjalo učiniti. Najzad se reši, skoči sa prozora u leju suncokreta i lepih kata i pritrča gospođi od Vilfora sa čelom mokrim od znoja. Gospođa od Vilfora obrisa detinje čelo, dodirnu usnama njegovu bledu, vlažnu kožu i pusti dete da ode sa loptom u jednoj i šakom bombona u drugoj ruci.

Vilfor, koga je privlačila neka neodoljiva sila, kao što pticu privlači zmija, priđe kući. Dok se približavao, Noartijeov pogled ga je, spuštajući se, stalno pratio i činilo se da se žar njegovih očiju toliko rasplamteo, da je Vilfor osećao kako ga ta vatra proždire do dna duše. U tome se pogledu zaista mogao videti u isti mah vapijući prekor i užasna pretnja. Tada se Noartijeove oči digoše prema nebu, kao da podseća sina na zaboravljenu zakletvu.

— U redu, gospodine! — odgovori mu Vilfor odozdo iz vrta. — U redu! Strpite se još jedan dan; što sam rekao, rekao sam…

Izgledalo je da su te reči umirile Noartijea i njegove se oči ravnodušno okrenuše na drugu stranu.

Vilfor besno rasklopi redengot koji ga je gušio, pređe preko čela rukom samrtnički bledom i vrati se u svoj kabinet.

Noć je bila hladna. Svi su u kući legli i zaspali kao i obično. Jedino Vilfor, kao i obično, nije legao kada i drugi, nego je radio do pet časova ujutro, pregledajući poslednja saslušanja koja je uoči toga dana izvršio istražni sudija, proučavajući iskaze svedoka i osvetljavajući optužnicu, koja je bila jedna od najenergičnijih i najveštije sastavljenih što ih je ikad podigao.

Sutradan, u ponedeljak, trebalo je da otpočne suđenje. Vilfor je video kako sviće taj dan, siv i zlokoban, i kako se u njegovoj plavičastoj svetlosti ističu na hartiji linije povučene crvenim mastilom. Tužilac je zaspao za trenutak, dok je na njegovom stolu svetiljka lagano izdisala. Njeno pucketanje ga probudi i on se diže, prstiju vlažnih i umrljanih crvenim mastilom kao da ih je u krv umočio.

On otvori prozor: velika narandžasta vrpca pružala se u daljini preko neba, presecajući vitke topole, čije su se crne siluete videle na horizontu. Iznad livade sa detelinom, koja se pružala ispred rešetkaste kapije pod kestenovima, jedna ševa je letela nebom, pevajući svoju zvonku jutarnju pesmu.

Vlažni vazduh zore zapahnu Vilforovo lice i osveži njegovo pamćenje.

— To će biti danas — izgovori on s mukom. — Danas mora čovek koji će držati mač pravde udariti po krivcima svugde ma gde se oni nalazili.

Tada njegove oči i nehotice potražiše Noartijeov prozor, koji se nalazio na uglu zgrade, prozor na kome je sinoć video starca.

Zavesa je na prozoru bila navučena.

Međutim, slika njegovog oca bila je još uvek tako živa u njegovim očima, da se on obrati tome zatvorenom prozoru kao da je otvoren i kao da na njemu vidi pretećeg starca.

— Da, promrmlja on — da, budi miran!

Glava mu pade na grudi i on, sa glavom tako pognutom, prođe nekoliko puta po kabinetu, a onda se baci potpuno obučen na jedno kanabe, ne da bi spavao, nego da ispruži noge, ukočene od umora i hladnoće, koja mu je prodrla do srži u kostima.

Malo-pomalo probudiše se svi u kući. Vilfor je, u svome kabinetu, čuo one uzastopne šumove koji takoreći predstavljaju život kuće: vrata koja se otvaraju i zatvaraju, zvono gospođe od Vilfora, koja je pozivala svoju sobaricu, prvi uzvici deteta, koje je ustajalo radosno kao što se obično ustaje u detinjim godinama.

Vilfor takođe zazvoni. Njegov novi sobar uđe i donese mu novine.

Zajedno sa novinama on donese i šolju čokolade.

— Šta mi to donosite? — upita Vilfor.

— Šolju čokolade.

— Ja je nisam tražio. Ko se to brine za mene?

— Gospođa. Rekla mi je da će danas gospodin sigurno mnogo govoriti u stvari onoga ubistva i da mu je potrebno da se malo okrepi.

I sobar spusti srebrnu šolju na sto pored kanabeta, sto, kao i svi drugi, prepun raznih hartija.

A onda izađe.

Vilfor za trenutak pogleda šolju sa sumornim izrazom, a onda je najednom uze i nervoznim pokretom naiskap popi čokoladu koja se u njoj nalazila. Izgledao je kao da se nada da je to piće smrtonosno i kao da je želeo smrt da bi ga oslobodila jedne dužnosti koja je tražila od njega nešto mnogo teže i od same smrti. A onda se diže i poče da hoda po svom kabinetu sa nekom vrstom osmeha na licu, koji bi bilo strašno videti da ga je neko mogao gledati.

Čokolada je bila neškodljiva i gospodin od Vilfora ne oseti nikakvu teškoću.

Kada je došlo vreme doručku, gospodin od Vilfora se ne pojavi za stolom. Sobar uđe u njegov kabinet.

— Gospođa upozorava gospodina, — reče on — da je iskucalo jedanaest časova, a da je zasedanje suda zakazano za dvanaest.

— Pa dobro, — reče Vilfor — šta s tim?

— Gospođa se obukla, potpuno je spremna i pita da li će pratiti gospodina.

— A kuda?

— U sud.

— A zašto to?

— Gospođa kaže da bi veoma želela da prisustvuje pretresu.

— Ah, — uzviknu Vilfor skoro strašnim glasom — to bi ona želela!

Sluga ustuknu jedan korak i reče:

— Ako gospodin želi da izađe sam, ja ću to kazati gospođi.

Vilfor za trenutak ostade bez reči; kopkao je noktima po bledom obrazu, na kome se isticala njegova kao abonos crna brada.

— Recite gospođi — odgovori on najzad — da želim da razgovaram s njom i da je molim da me sačeka u svojoj sobi.

— Da, gospodine.

— A onda dođite da me obrijete i obučete.

— Odmah.

Sobar iščeze, da bi se malo zatim ponovo pojavio, obrija Vilfora i obuče ga svečano, u crno odelo. A zatim, pošto završi taj posao, reče:

— Gospođa je kazala da će čekati gospodina čim se gospodin spremi.

— Idem.

I Vilfor, sa dosijeima pod rukom i sa šeširom u ruci, pođe prema sobi svoje žene.

Na vratima se zaustavi za trenutak i maramicom obrisa znoj koji mu je tekao po bledom čelu.

A onda otvori vrata.

Gospođa od Vilfora je sedela na jednom otomanu, prelistavajući sa nestrpljenjem novine i knjige koje je mladi Eduard, nalazeći u tome zabavu, cepao u komade pre nego što je njegova majka stigla i da ih pročita. Bila je potpuno obučena za izlazak: šešir je čekao na jednoj fotelji, dok su joj rukavice bile na rukama.

— Ah! To ste vi, gospodine, — reče ona mirnim i prirodnim glasom. — Bože moj! Kako ste bledi, gospodine! Radili ste, dakle, još i cele noći? Zašto niste došli da doručkujete s nama? Dakle, da li ćete me povesti, ili ću poći sama sa Eduardom?

Gospođa od Vilfora je, kao što se vidi, postavila mnogo pitanja, da bi dobila bar neki odgovor, ali je gospodin od Vilfora na sva ta pitanja ostao hladan i nem kao kip.

— Eduarde, — reče Vilfor gledajući dete zapovedničkim pogledom — idite da se igrate u salon, prijatelju moj, treba da razgovaram sa vašom majkom.

Videći to hladno držanje, taj odlučni ton, tu prethodnu pripremu, gospođa od Vilfora zadrhta.

Eduard podiže glavu, pogleda svoju majku i pošto vide da ona ne potvrđuje naređenje gospodina od Vilfora, produži da kida glave vojnicima od olova.

— Eduarde! — povika gospodin od Vilfora tako grubo, da dete skoči sa ćilima: — Čujete li me? Odlazite!

Dete, koje nije bilo naučilo na takvo postupanje, diže se na noge i preblede. Teško je bilo reći da li je to bilo od srdžbe ili od straha.

Otac mu priđe, uze ga za ruku i poljubi u čelo.

— Idi, — reče on — idi, dete moje!

Eduard izađe.

Gospodin od Vilfora priđe vratima i namaknu rezu.

— O, bože moj, — uzviknu mlada žena gledajući svome mužu u dno duše i pokušavajući da se osmehne, ali se njen osmeh zaledi pred Vilforovim hladnim stavom — u čemu je stvar?

— Gospođo, gde držite otrov kojim se obično služite? — izgovori tužilac jasno i bez uvoda, stojeći između žene i vrata.

Gospođa od Vilfora oseti ono što mora da oseti ševa kada vidi kako jastreb sve više sužava iznad njene glave svoje ubistvene krugove.

Jedan promukao, izlomljen zvuk, zvuk koji nije bio ni krik ni uzdah, otrže se iz grudi gospođe od Vilfora, koja preblede kao smrt.

— Gospodine, — reče ona — ja… ja vas ne razumem.

I kako se bila pridigla užasno uplašena, ona u još većem

samrtnom strahu ponovo pade na jastuke.

— Pitao sam vas — produži Vilfor glasom savršeno mirnim — na kome mestu krijete otrov kojim ste otrovali moga tasta gospodina od Sen-Merana, moju taštu, Baroa i moju kćer Valentinu.

— Ah, gospodine! — povika gospođa od Vilfora sklopivši ruke: — šta vi to govorite?

— Nije vaše da mi postavljate pitanja, nego da odgovarate.

— Da li mužu ili sudiji? — izgovori s mukom gospođa od Vilfora.

— Sudiji, gospođo! Sudiji!

Bilo je strašno videti bledilo te žene, užas koji joj se čitao u očima i telo koje se treslo.

— Ah, gospodine! — promrmlja ona. — Ah, gospodine!… — i to je bilo sve.

— Ne odgovarate, gospođo? — povika strašni ispitivač.

A onda dodade sa osmehom strašnijim od srdžbe:

— Vi ne odričete!

Ona učini jedan pokret.

— A ne biste mogli ni odricati — dodade Vilfor, ispruživši prema njoj ruku, kao da hoće da je zgrabi u ime pravde. — Vi ste sve te zločine izvršili sa bezočnom prepredenošću, koja je ipak mogla prevariti samo ljude sklone da zbog svoje ljubavi budu slepi kada ste vi u pitanju. Od smrti gospođe od Sen-Merana znao sam da se u mojoj kući nalazi trovač. Gospodin od Avrinjija me je upozorio na to. Posle smrti Baroa pale su moje sumnje, neka mi bog oprosti, na nekog drugog, na jednog anđela! Moje sumnje, koje su čak i onda kad nema zločina stalno budne u dubini moga srca! Ali, posle Valentinine smrti, za mene više nije bilo sumnje, gospođo, i ne samo za mene, nego i za druge. Vaš zločin, za koji sada znaju dve osobe, na koji sumnja više ljudi, biće obelodanjen i, kao što sam vam maločas rekao, gospođo, u ovom času ne govori vam muž nego sudija!

Mlada žena sakri lice rukama.

— O, gospodine, — zamuca ona — preklinjem vas, ne verujte pretpostavkama.

— Da li ćete biti kukavica? — povika Vilfor prezrivim glasom. — Zaista, uvek sam primećivao da su trovači bili kukavice. Da li ćete biti kukavica vi, i pored užasne hrabrosti sa kojom ste gledali kako pred vama izdišu dva starca i jedna mlada devojka, kako izdišu oni koje ste vi ubili?

— Gospodine! Gospodine!

— Da li ćete biti kukavica, — produži Vilfor u sve većem zanosu — vi, koji ste brojali minute u četiri agonije, vi koji ste kovali vaše paklene planove i točili vaše gnusne napitke sa tako čudesnom veštinom i tačnošću. Vi, koji ste tako dobro zamislili sve, zar ste zaboravili da predvidite samo jednu stvar: kuda vas može odvesti otkriće vaših zločina? Oh, to je nemoguće i vi ste sačuvali neki otrov blaži, lakši a smrtonosniji od svih drugih da izbegnete kazni koja bi morala da vas snađe… vi ste spremili taj otrov, bar se tako nadam?

Gospođa od Vilfora pade na kolena kršeći ruke.

— Znam… znam, — reče on — vi priznajete. Ali, priznanje koje se učini sudijama, priznanje koje se učini u poslednjem času, priznanje koje se učini kada se više ne može odricati, takvo priznanje niukoliko ne umanjuje kaznu koja se dosuđuje krivcu!

— Kaznu! — povika gospođa od Vilfora. — Kaznu! Gospodine, već drugi put izgovarate tu reč.

— Bez sumnje. Da li ste mislili da ćete izbeći kaznu zato što ste četvorostruki krivac? Da li ste verovali da će vas kazna mimoići zato što ste žena onog koji tu kaznu traži? Ne, gospođo, ne! Gubilište čeka trovačicu, pa ma ko ona bila, a pogotovu ako se trovačica nije pobrinula, kao što sam vam maločas rekao, da sačuva za sebe nekoliko kapljica svog najsigurnijeg otrova.

Gospođa od Vilfora vrisnu kao divlja zver i odvratni, neobuzdani strah pojavi se na njenom iznakaženom licu.

— Oh, ne bojte se gubilišta, gospođo, — reče tužilac — ja vas neću sramotiti, jer bi to značilo sramotiti samoga sebe. Ne, naprotiv, ako ste me dobro čuli, vi morate shvatiti da ne možete umreti na gubilištu.

— Ne, ne razumem vas, šta hoćete da kažete? — promuca nesrećna žena potpuno poražena.

— Hoću da kažem da žena glavnog državnog tužioca prestonice neće svoju ljagu baciti na ime koje je ostalo bez mrlje, niti će u isti mah obeščastiti svoga muža i svoje dete.

— Ne! Oh, ne!

— Dobro je, gospođo. To će s vaše strane biti dobra volja i na toj dobroj volji ja vam zahvaljujem.

— Zahvaljujete mi! Na čemu?

— Na tome što ste rekli.

— Šta sam rekla? Izgubila sam glavu, ne razumem više ništa, bože moj, bože moj!

I ona se diže, raščupane kose, sa penom na usnama.

— Odgovorili ste, gospođo, na pitanje koje sam vam postavio kada sam ušao ovamo: gde je otrov kojim se obično služite, gospođo?

Gospođa od Vilfora diže ruke prema nebu i steže ih grčevito jednu uz drugu.

— Ne, ne, — kriknu ona — ne, vi to ne želite!

— Ono što ne želim, gospođo, to je da završite na gubilištu, razumete li? — odgovori Vilfor.

— Oh, gospodine, milost!

— Ono što želim, to je da pravda bude zadovoljena. Ja sam na zemlji zato da kažnjavam, gospođo, — dodade on sa plamenim pogledom — i svakoj drugoj ženi, makar to bila i kraljica, poslao bih dželata. Ali, prema vama imaću sažaljenja. Vama kažem: Zar ne, gospođo, vi ste sačuvali nekoliko kapljica vašeg najbržeg i najsigurnijeg otrova?

— Oh! Oprostite mi, gospodine, pustite me da živim!

— I ona je kukavica! — reče Vilfor.

— Pomislite na to da sam ja vaša žena!

— Vi ste trovačica!

— Zaklinjem vas nebom!…

— Ne!

— Zaklinjem vas ljubavlju koju ste imali za mene!…

— Ne! Ne!

— Zaklinjem vas našim detetom! Ah! Radi našeg deteta pustite me da živim.

— Ne, ne i ne, kad vam kažem! Ako bih vas pustio da živite, možda biste jednoga dana ubili i njega kao i druge.

— Ja! Da ubijem svoga sina? — povika ta divlja majka skočivši prema Vilforu. — Ja da ubijem moga Eduarda?… Ah! Ah!

I smeh strašan, smeh demonski, smeh lude žene završi tu rečenicu i izgubi se u krvavom hropcu.

Gospođa od Vilfora pade pred noge svoga muža.

Vilfor joj priđe.

— Znajte, gospođo, — reče on — ako ne bude pravda zadovoljena kada se vratim, ja ću vas optužiti svojim sopstvenim ustima i uhapsiću vas svojim sopstvenim rukama.

Ona je slušala dršćući, klonula i satrvena; jedino su još oči živele u njoj pune nekog strašnog ognja.

— Jeste li me čuli? — reče Vilfor. — Idem onamo da tražim smrtnu kaznu za jednog ubicu… ako vas zatečem živu, noćas ćete spavati u zatvoru.

Gospođa od Vilfora uzdahnu. Njeni se živci opustiše i ona sede skršena na ćilim.

Državni tužilac u jednom trenutku oseti izvesnu samilost, pogleda je manje strogo i pokloni se lako pred njom:

— Zbogom, gospođo, — reče on lagano — zbogom!

To zbogom pogodi gospođu od Vilfora kao smrtonosni udarac nožem. Ona se onesvesti.

Državni tužilac izađe i zaključa vrata za sobom, okrenuvši dva puta ključ u bravi.

12. SUĐENJE

Slučaj Benedetov, kako se govorilo tada u sudu i u društvu, napravio je ogromnu senzaciju. Kao redovni gost kafane Pariz i stalni posetilac Bulonjske šume i Bulevara Gan, lažni Kavalkanti je za vreme svoga boravka u Parizu, u toku dva-tri meseca koliko je potrajao njegov sjaj, napravio čitavu gomilu poznanstava. Novine su pisale o raznim etapama kroz koje je optuženi prošao u svome društvenom životu i životu na robiji, što je pobudilo najživlje interesovanje, naročito onih koji su lično poznavali kneza Andreju Kavalkantija, i bili su rešeni da reskiraju sve da bi videli na optuženičkoj klupi gospodina Benedeta, ubicu svoga druga sa robijaškog lanca.

Za mnoge je ljude Benedeto bio, ako ne žrtva, a ono bar zabluda pravde: znalo se da je gospodin Kavalkanti otac bio u Parizu i ljudi su očekivali da će se ponovo pojaviti da zatraži sebi svog slavnog potomka. Mnogi od njih, koji nisu čuli ništa o čuvenom redengotu u kome se Kavalkanti otac pojavio kod grofa od Monte Krista, bili su iznenađeni dostojanstvenim izgledom, otmenošću i veštinom društvenog ophođenja koje je pokazao stari patricij i koji je, valja priznati, izgledao kao savršen gospodin uvek kada nije ništa govorio i kada se nije upuštao u aritmetiku.

Što se tiče samog optuženog, mnogi su se sećali kako su ga videli tako ljubaznog, tako lepog, tako izdašnog, da su bili sasvim skloni da veruju u spletku od strane nekog neprijatelja, kakvih ima na ovom svetu, u kome velika bogatstva podižu moć i sredstva da se učini zlo ili dobro na nečuvenu visinu.

Svi su, dakle, pojurili na pretres, jedni da bi uživali u tome prizoru, a drugi da bi ga posle prepričavali. Od sedam časova ujutru napravio se red pred kapijom, a sat pre početka zasedanja sala je bila puna povlašćenih.

Pre nego što uđu sudije, a često čak i posle toga, u dane velikih pretresa, sudnica veoma mnogo liči na salon u kome se mnogi ljudi susreću, prilaze jedni drugima, ako su dovoljno blizu da ne izgube svoje mesto, ili se samo gestom pozdravljaju, kada su razdvojeni suviše velikim brojem prisutnih, advokata ili žandarma.

Dan je bio prekrasan, jedan od onih divnih jesenjih dana koji nam pokatkad nadoknađuju ružno ili kratko leto. Oblaci koje je gospodin od Vilfora video ujutro kao dugačke pruge pred suncem na izlasku iščezli su kao čarolijom, puštajući da zablista u svoj svojoj čistoći jedan od poslednjih i najprijatnijih septembarskih dana.

Bošan, kralj štampe, koji je, prema tome, imao svoj presto svugde, gledao je oko sebe i desno i levo. On primeti Šato-Renoa i Debreja, koji su se upravo trudili da steknu naklonost jednog policijskog agenta, koga su nagovorili da stane iza njih, umesto da im zaklanja pogled stojeći ispred njih, što je bilo njegovo pravo. Uvaženi agent je namirisao ministrovog sekretara i milionera i pokazao se veoma predusretljiv prema svojim otmenim susedima, čak im je omogućio da posete Bošana, pošto im je obećao da će čuvati njihova mesta.

— Šta velite, — reče Bošan — videćemo našeg prijatelja?

— Eh, bože moj, — odgovori Debrej — da, videćemo uvaženog kneza. Đavo neka nosi te italijanske knezove.

— To je čovek kome je još Dante sastavljao rodoslovlje i koji vodi poreklo od Božanstvene komedije!

— Plemstvo sa konopca, — reče ravnodušno Šato-Reno.

— Biće osuđen, zar ne? — upita Debrej Bošana.

— Eh, dragi moj, — odgovori novinar — čini mi se da bi to trebalo pitati vas. Vi znate bolje od nas šta ima novo u sudu. Jeste li videli predsednika prilikom poslednjeg prijema kod vašeg ministra?

— Da.

— Šta vam je rekao?

— Nešto što će vas začuditi.

— Ah! Govorite brzo, dragi prijatelju, jer mi već odavno niko nije rekao ništa što bi me začudilo.

— Dakle, rekao mi je da je Benedeto, u kome ljudi gledaju jedinstven primer utančanosti, savršenstvo lukavstva, običan i sasvim osrednji džeparoš, žutokljunac, nedostojan eksperimenata koji će se posle njegove smrti vršiti na njegovoj lobanji.

— Ipak je,— reče Bošan — prilično dobro izigravao kneza.

— Za vas, Bošane, jer su vama odvratni ti nesrećni kneževi i jer ste ushićeni ako možete da im zamerite neko rđavo ponašanje, ali ne i za mene, jar ja instinktivno osećam plemića i otkrivam jednu aristokratsku porodicu, ma kakva ona bila, kao pravi lovački pas za grbove.

— Dakle, niste nikad verovali u njegovu kneževinu?

— U njegovu kneževinu? Da… U njegovo kneževstvo? Ne.

— Nije rđavo rečeno — reče Debrej. — Ipak, uveravam vas da je za svakog drugog, osim za vas, mogao proći za kneza… Viđao sam ga kod ministra.

— Ah, da, — reče Šato-Reno — mnogo se vaši ministri razumeju u kneževe!

— To ste dobro kazali, Šato-Reno — odgovori Bošan prsnuvši u smeh. — Rečenica je kratka, ali zgodna. Molim vas za odobrenje da je upotrebim u svom izveštaju.

— Uzmite je, dragi moj gospodine Bošane, — reče Šato-Reno — uzmite je, dajem vam svoju rečenicu po ceni koštanja.

— Ali, — reče Debrej Bošanu — ako sam ja razgovarao sa predsednikom, vi ste morali razgovarati sa državnim tužiocem.

— Bilo je nemoguće. Već osam dana se gospodin od Vilfora krije od posetilaca, što je sasvim prirodno posle niza domaćih žalosti, naročito posle čudne smrti njegove kćeri…

— Čudna smrt! Šta velite vi o tome, Bošane?

— Oh, da! Pretvarajte se, dakle, kao da ne znate, pod izgovorom da se to sve dešava kod sudskog velikodostojnika — reče Bošan nameštajući lornjon ispred oka tako da mu sam stoji.

— Dragi moj gospodine, — reče Šato-Reno — dozvolite mi da vam kažem da sa lornjonom niste tako vešti kao Debrej. Debreju, dajte lekciju gospodinu od Bošana.

— Gle, — reče Bošan — ne varam se.

— U čemu to?

— To je ona.

— Ko ona?

— Govorilo se da je otputovala.

— Gospođica Evgenija? — upita Šato-Reno. — Je li moguće da se već vratila?

— Ne, nego njena majka.

— Gospođa Danglar?

— Ta nije valjda! — uzviknu Šato-Reno.— To je nemoguće! Deset dana posle bekstva njene kćeri i tri dana posle bankrotstva njenog muža!

Debrej lako pocrvene i pogleda u pravcu u kome su bile upravljene Bošanove oči.

— Ma nemojte! — reče on. — To je neka žena pod velom, nepoznata gospođa, neka strana princeza, možda majka kneza Kavalkantija. Ali, govorili ste, ili, bolje reći, upravo ste hteli da kažete, Bošane, neke veoma zanimljive stvari, kako mi se čini.

— Ja?

— Da. Govorili ste o čudnoj Valentininoj smrti.

— Ah, da! Tačno. Ali, zašto nema gospođe od Vilfora?

— Jadna draga ženica! — reče Debrej. — Sigurno je zauzeta pripravljanjem matičnjakove vodice za bolnice i pravljenjem pomada za sebe i svoje prijateljice. Znate li da na tu zabavu troši dve do tri hiljade zlatnika godišnje, bar kako su mi pričali. Stvarno, imate pravo, zašto gospođa od Vilfora nije došla? Video bih je sa velikim zadovoljstvom, veoma volim tu ženu.

— A ja je mrzim— reče Šato-Reno.

— Zašto?

— Nemam pojma. Zašto se voli? Zašto se mrzi? Mrzim je što mi je odvratna…

— Ili, možda, instinktivno.

— Možda… Ali, vratimo se na ono što ste pričali, Bošane.

— Pa lepo, — produži Bošan — zar vas ne kopka radoznalost, gospodo, da saznate zašto se tako često umire u Vilforovoj kući?

— Često i krasno — reče Šato-Reno.

— Dragi moj, taj se izraz nalazi kod Sen-Simona.

— Ali se stvar dešava kod gospodina od Vilfora. Vratimo se na nju.

— Vere mi, — reče Debrej — priznajem da već tri meseca ne gubim iz vida tu kuću žalosti i prekjuče mi je ponovo, u vezi sa Valentinom, govorila gospođa o njoj.

— Koja to gospođa?… — upita Šato-Reno.

— Ministrova žena, pobogu!

— Ah, izvinite, — reče Šato-Reno — ja ne odlazim kod ministara, to prepuštam kneževima.

— Bili ste samo lepi, a sada postajete i vatreni, barone. Smilujte se na nas, inače ćete nas spržiti kao neki drugi Jupiter.

— Neću više progovoriti ni reči — odvrati Šato-Reno. — Ali, dođavola, imajte i vi milosti prema meni i ne protivrečite mi.

— Dajte, Bošane, pokušajmo da dođemo do kraja našeg razgovora. Rekao sam vam da mi je prekjuče gospođa tražila da joj kažem nešto o toj stvari. Recite mi šta znate, da kažem i ja njoj.

— Pa dobro, gospodo. Ako se tako često, ja ostajem pri toj reči, umire u Vilforovoj kući, to znači da se u kući nalazi ubica!

Dva mlada čoveka zadrhtaše, jer su već više puta i sami dolazili na tu pomisao.

— A ko je ubica? — upitaše oni.

— Mladi Eduard.

Prasak smeha dvojice slušalaca nije nimalo zbunio govornika, koji produži.

— Da, gospodo, mladi Eduard, čudesno dete, koje je već ubilo i dedu i baku.

— Vi se šegačite!

— Ni najmanje. Juče sam primio jednog slugu koji je bio kod gospodina od Vilfora. Slušajte šta ću vam reći.

— Slušamo.

— Sutra ću mu otkazati zato što jede ogromne količine da bi se oporavio od posta koji je od straha tamo provodio. Dakle, izgleda da se to drago dete dokopalo neke bočice sa otrovom, koji upotrebljava s vremena na vreme protiv onih koji mu se ne dopadaju. Najpre mu se nisu svideli deda i baba od Sen-Merana i on im je usuo tri kapljice svoga eliksira, a tri kapljice su dovoljne. Zatim je došao na red Baroa, stari sluga deda Noartijea koga poznajete a koji se pokatkada brecao na ljupkog obešenjaka. Ljupki obešenjak mu je nasuo tri kapljice svoga eliksira. To je učinio i jadnoj Valentini, koja sa njime nije rđavo postupala, ali joj je mali zavideo. Nasuo joj je tri kapljice svoga eliksira i svršeno je bilo s njom kao i sa drugima.

— Dođavola, kakvu nam to priču pričate? — reče Šato-Reno.

— Da, — reče Bošan — priču sa drugoga sveta, zar ne?

— To je besmislica — reče Debrej.

— Ah, — dodade Bošan — vidite kako već tražite razlog da odgodite pretres! Dođavola! Pitajte moga slugu, ili, bolje reći, onog koji sutra više neće biti moj sluga. Tako se u kući pričalo.

— Ali gde mu je eliksir? I šta je to?

— Ko zna! Dete ga krije.

— A odakle mu?

— Iz laboratorije njegove gospođe majke.

— Kako? Zar njegova majka ima otrova u svojoj laboratoriji?

— Otkud bih ja znao! Postavljate mi pitanja kao državni tužilac. Ja ponavljam samo ono što su mi rekli i ništa više. Ja vam kažem od koga sam čuo i tu ništa drugo ne mogu da učinim. Jadni čovek od straha nije više ništa jeo.

— Prosto neverovatno!

— Ne, dragi moj, nije to nimalo neverovatno. Videli ste prošle godine ono dete iz Rišeljeove ulice koje je nalazilo zabavu u tome da ubija svoju braću i sestre, zabadajući im na spavanju iglu u uho. Generacija koja dolazi za nama isuviše je brzo sazrela, dragi moj.

— Dragi moj, — reče Šato-Reno — kladim se da ne vevujete ni slova od onog što ste nam ispričali… Ali, ne vidim grofa od Monte Krista; kako to da ga nema ovde?

— Sit je svega — reče Debrej. — A onda, sigurno ne bi želeo da se pojavi pred svetom, pošto su ga prevarili svi mogući Kavalkantijevi koji su došli kod njega, kako izgleda, sa lažnim akreditivnim pismima, tako da mu je propalo oko sto hiljada franaka uloženih u njihovo kneževstvo.

— A, zbilja, gospodine od Šato-Renoa, — upita Bošan — kako je Morel?

— Vere mi, — reče plemić — već tri puta idem kod njega, a od Morela ni traga ni glasa. Međutim, njegova sestra mi nije izgledala uznemirena i rekla mi je, sa prilično vedrim izrazom, da ga ni ona nije videla dva do tri dana, ali da je sigurna u to da je Morel dobro.

— Ah! Ja mislim da grof od Monte Krista ne može ući u salu — reče Bošan.

— Zašto to?

— Jer je i on učesnik u drami.

— Da nije i on nekoga ubio? — upita Debrej.

— Ne, ali su, naprotiv, njega hteli da ubiju. Poznato vam je da je onog dobrog gospodina od Kadrusa ubio njegov mali prijatelj Benedeto baš kad je izlazio iz grofove kuće. Poznato vam je, takođe, da je kod grofa nađen onaj čuveni prsluk u kome se nalazilo pismo koje je pokvarilo potpis bračnog ugovora. Vidite i taj čuveni prsluk? Eno ga, svega krvavog, tamo na stolu kao dokazano sredstvo.

— Ah, zaista!

— Pst, gospodo, ulaze sudije; na svoja mesta!

I stvarno, u sudnici se začu žagor, policijski agent pozva dvojicu štićenika jednim energičnim hej! a sudski pozivar, koji se pojavi na pragu sudnice, povika onim kreštavim glasom koji je svojstven sudskim pozivarima još od Bomaršeovog vremena:

— Sudije, gospodo!

13. OPTUŽBA

Sudije, u najdubljoj tišini, zauzeše mesta, porotnici sedoše na svoja mesta. Gospodin od Vilfora, predmet opšte pažnje, reći ćemo čak opšteg divljenja, sede u svoju fotelju, razgledajući oko sebe mirnim pogledom.

Svi su sa čuđenjem gledali tu ozbiljnu i strogu osobu, čiju neosetljivost, reklo bi se, roditeljski bol nije ni najmanje ublažio; gledali su sa nekom vrstom užasa toga čoveka kome su čovečanska osećanja bila tako strana.

— Žandarmi, — reče predsednik — dovedite optuženog.

Na te reči ožive pažnja publike i sve se oči upraviše na vrata kroz koja je Benedeto morao ući.

Virata se uskoro otvoriše i pojavi se optuženi.

Svi su imali isti utisak i niko se nije prevario u izrazu njegova lica.

Na njegovom licu nije bilo ni traga od onog dubokog uzbuđenja koje sateruje krv u srce i od koga blede čelo i obrazi. Ruke mu nisu ni najmanje podrhtavale: jednom je graciozno držao šešir, a drugu je stavio u otvor svoga prsluka od belog pikea. Oči su mu bile mirne, čak su se sjajile. Čim je ušao u dvoranu, poče da prelazi pogledom preko sudija, porotnika i prisutnih; a zadrža se duže na predsedniku, naročito na državnom tužiocu.

Pored Andreje sede njegov advokat, advokat službeno postavljen, jer Andreja nije hteo da se bavi tim sitnicama, kojima, kako se činilo, nije pridavao nikakve važnosti. Bio je to neki mlad čovek bledoplave kose, lica rumenog od uzbuđenja, koje je bilo sto puta upadljivije od uzbuđenja optuženoga.

Predsednik zatraži da se čita optužnica, koja je poticala, kao što je poznato, iz veštog i neumoljivog Vilforovog pera.

U toku čitanja, koje je trajalo dugo i koje bi za svakog drugog bilo zamorno, pažnja publike je stalno bila upravljena na Andreju, koji je taj teret podnosio sa duševnom vedrinom jednog Spartanca.

Možda Vilfor nije nikad bio tako jasan i tako rečit. Zločin je bio naslikan najživljim bojama; ranije vladanje optuženog, njegov preobražaj, niz dela koja je počinio još u prilično ranoj mladosti, sve je to bilo prikazano sa sposobnošću koju su životna praksa i poznavanje ljudskog srca mogli dati jednom tako obrazovanom duhu kakav je bio duh državnog tužioca.

Već posle samog uvodnog dela optužnice javno mišljenje je osudilo Benedeta i on je smatran zauvek izgubljenim; očekivalo se jedino da ga i zakon konkretnije kazni.

Andreja ne obrati ni najmanju pažnju na terete koje je optužnica svaljivala na njega. Gospodin od Vilfora, koji bi ga često pogledao vršeći, bez sumnje, i na njemu svoja psihološka proučavanja kakva je imao prilike da vrši na optuženima, nije uspeo ni jedan jedini put da ga natera na to da obori oči, makar koliko da je njegov pogled bio dubok i uporan.

Najzad je čitanje bilo završeno.

— Optuženi, — reče predsednik — kako se zovete?

Andreja se diže.

— Oprostite, gospodine predsedniče, — reče on glasom čiji je zvuk bio savršeno čist — ali, ja vidim da ćete vi u svojim pitanjima ići redom koji ja ne mogu da sledim. Mislim da ću docnije dokazati da ja nisam običan optuženik i da predstavljam izuzetak. Stoga mi dozvolite, molim vas, da odgovaram posebnim redom, pri čemu ću vam, ipak, odgovoriti na sva vaša pitanja.

Predsednik, iznenađen, pogleda porotnike, koji pogledaše državnog tužioca.

Opšte čuđenje zavlada u publici. Andreja nije izgledao nimalo uzbuđen.

— Koliko vam je godina? — reče predsednik. — Da li ćete odgovoriti na ovo pitanje?

— Na to pitanje odgovoriću, gospodine predsedniče, kao i na druga, kada na njih dođe red.

— Koliko vam je godina? — ponovi sudija.

— Imam dvadeset i jednu godinu, odnosno imaću za nekoliko dana, pošto sam rođen noću između 27. i 28. septembra 1817.

Gospodin od Vilfora, koji je u tom času nešto beležio, podiže glavu čuvši taj datum.

— Gde ste rođeni? — produži predsednik.

— U Oteju, kraj Pariza — odgovori Benedeto.

Gospodin od Vilfora podiže glavu i po drugi put, pogleda Benedeta kao što bi gledao glavu meduze i preblede kao smrt.

A Benedeto, međutim, sa jednim gracioznim pokretom obrisa usne izvezenim krajem džepne maramice od finog batista.

— Vaše zanimanje? — upita predsednik.

— Najpre sam bio falsifikator, — reče Andreja savršeno mirno — zatim sam postao lopov, a odskora sam postao ubica.

Žagor, ili, bolje reći, bura negodovanja i zgranjavanja izbi u svima krajevima dvorane; čak se i sudije zgledaše sa zaprepašćenjem, a porotnici pokazaše najdublju odvratnost prema tome cinizmu kome se nisu nikako nadali od jednog otmenog čoveka.

Gospodin od Vilfora pritisnu rukom čelo, koje je, najpre bledo, postalo crveno i vrelo; on se najednom diže, pogleda oko sebe kao izgubljen čovek: nije imao daha.

— Želite li nešto, gospodine državni tužioče? — upita Benedeto sa svojim najljubaznijim osmehom.

Gospodin od Vilfora ne odgovori ništa i ponovo sede ili pre pade u svoju fotelju.

— Optuženi, da li sada pristajete da kažete svoje ime? — upita predsednik.— To grubo hvalisanje sa kojim ste nabrajali svoje zločine, koje smatrate zanimanjem, i to osećanje neke vrste časti koje pri tom ispoljavate, a za što vas u ime morala i poštovanja koje dugujemo čovečanstvu sud mora strogo ukoriti, možda predstavljaju razlog zbog koga ste odlagali da kažete svoje ime; možda ste hteli da to ime istaknete svima titulama koje mu prethode.

— Neverovatno, gospodine predsedniče! — reče Benedeto vanredno ljubaznim glasom i sa pokretima savršeno uglađenim. — Kao da ste pročitali samu moju misao! Zaista sam vas sa tim ciljem molio da preokrenete redosled pitanja.

Zaprepašćenje je bilo na vrhuncu. U rečima optuženog nije više bilo ni razmetanja ni cinizma; uzbuđeni slušaoci su predosećali munje iza toga mračnog oblaka.

— Pa dobro, — reče predsednik — kako se zovete?

— Ne mogu vam reći svoje ime, jer ga ne znam, ali znam ime oca i to vam mogu reći.

Neki bolni blesak zaslepi Vilfora. Moglo se videti kako sa njegovih obraza kanuše graške znoja na hartije koje je preturao grčevitim pokretima ruke.

— Recite onda ime svoga oca — prihvati predsednik.

Ni najmanji dah nije narušavao tišinu koja je vladala u tom ogromnom skupu: svi su iščekivali.

— Moj otac je državni tužilac — odgovori mirno Andreja.

— Državni tužilac! — uzviknu preneraženo predsednik, ne primećujući promenu na Vilforovom licu. — Državni tužilac!

— Da, a kako vi želite da znate njegovo ime, ja ću vam ga reći: on se zove Vilfor.

Eksplozija, koju je dugo zadržavalo poštovanje koje se na pretresima mora da ukazuje sudu, izbi kao grmljavina iz dna grudi svih prisutnih. Sudijama i ne pade na pamet da obuzdavaju gomilu. Usklici, grdnje upućene Benedetu, koji je ostao hladnokrvan, pretnje rukama, pokreti žandarma, podrugljivo smejanje onog mulja koji u svakom velikom skupu izbija na površinu u trenutku meteža i skandala, sve to potraja pet minuta pre nego što sudije i vratari ponovo uspostaviše tišinu.

Kroz tu buku prodirao je glas predsednika, koji je vikao:

— Da li se igrate sa sudom, optuženi, i da li ćete se usuditi da svojim sugrađanima pružite primer pokvarenosti kojoj nije bilo ravne u ovo vreme u kome pokvarenosti nije nikad nedostajalo?

Desetak lica se požuri da gospodinu državnom tužiocu, potpuno klonulom u njegovoj fotelji, pruže svoje utehe, hrabrenja i izjave saučešća i naklonosti.

Tišina je ponovo uspostavljena u dvorani, izuzev jednog mesta, na kome je jedna grupa ljudi još uznemireno šaputala.

Jedna žena je, kako su govorili pala u nesvest. Dali su joj da udiše soli i povratila se svesti.

Za vreme te gužve Andreja je okrenuo publici svoje nasmejano lice, a onda, naslonivši se jednom rukom na hrastovu dasku svoje klupe sa veoma gracioznim držanjem, reče:

— Gospodo, ne dao bog da pokušam vređati sud i da pravim pred ovim poštovanim skupom nepotreban skandal. Upitan sam koliko mi je godina i rekao sam; upitan sam gde sam rođen i odgovorio sam; upitan sam kako mi je ime i ja ne znam da ga kažem, jer su me moji roditelji napustili. Ali ako i ne kažem svoje ime, jer ga nemam, mogu reći ime svoga oca i ja ponavljam: moj otac se zove gospodin od Vilfora i ja sam spreman da to dokažem.

U glasu mladog čoveka bilo je neke sigurnosti, ubeđenja, odlučnosti, od kojih se graja utiša. Pogledi se u tom času okrenuše prema državnom tužiocu, koji je u svojoj fotelji sedeo nepomičan kao čovek koga je munja pretvorila u leš.

— Gospodo, — produži Andreja, zahtevajući tišinu glasom i pokretom — ja vam dugujem dokaz i objašnjenje svojih reči.

— Ali, — povika razdraženi predsednik — vi ste u istrazi izjavili da se zovete Benedeto, kazali ste da ste siroče i naveli ste Korziku kao svoj zavičaj.

— U istrazi sam rekao ono što mi je odgovaralo da kažem u istrazi, jer nisam hteo da se oslabi ili da se otkloni, što bi se sigurno desilo, snažan odjek koji sam želeo da pridam mojim rečima ovde.

A sada vam ponavljam da sam rođen u Oteju, noću između 27. i 28. septembra 1817. i da sam sin gospodina državnog tužioca Vilfora. Želite li pojedinosti? Odmah ću vam ih dati.

Rodio sam se na prvom spratu kuće broj 28 u Lafontenovoj ulici, u sobi obloženoj crvenim damastom. Moj otac me je uzeo u ruke, pošto je rekao mojoj majci da sam mrtav, uvio me u povoj označen inicijalima H i N i odneo me je u vrt gde me je živog zakopao.

Jeza prođe kroz prisutne kada su videli kako raste pouzdanje optuženog naporedo sa užasom gospodina od Vilfora.

— Otkuda znate sve te pojedinosti? — upita predsednik.

— Odmah ću vam reći, gospodine predsedniče. U vrt u kome me je moj otac sahranio, uvukao se te noći jedan čovek koji ga je smrtno mirzeo i koji ga je odavno vrebao da bi nad njim izvršio korzikansku krvnu osvetu. Taj je čovek bio sakriven u žbunju. Video je kada je moj otac zakopao jedan kofer u zemlju i udario ga je nožem baš kada je to radio. A onda, verujući da je u tom kovčegu neko blago, otkopao je jamu i našao me još živog. Taj me je čovek odneo u dom za nahočad, gde sam uveden pod brojem 57. Tri meseca docnije doputovala je njegova sestra iz Roljana u Pariz da bi me potražila, kazala je da sam njen sin i odnela me sa sobom. Eto kako sam, mada rođen u Oteju, odrastao na Korzici.

Za trenutak je nastupila tišina, ali tišina tako duboka, da, bi se poverovalo da je dvorana prazna da nije bilo one strepnje sa kojom je, reklo bi se, disalo hiljadu ljudi u njoj.

— Produžite — začu se glas predsednika.

— Naravno, — produži Benedeto — mogao sam biti srećan kod tih dobrih ljudi koji su me obožavali, ali je moja pokvarena priroda odnela pobedu nad svima vrlinama koje je moja pomajka pokušavala da ulije u moje srce. Odrastao sam u zlu i dospeo sam do zločina. Najzad, jednoga dana, kada sam proklinjao boga što me je stvorio tako rđavog i što mi je odredio tako odvratnu sudbinu, prišao mi je moj poočim i rekao mi: "Ne huli na boga, nesrećniče, jer te je bog stvorio bez srdžbe! Zločin potiče od tvoga oca a ne od tebe; od tvoga oca koji te je namenio paklu, da si umro, a bedi, ako bi ti neko čudo sačuvalo život!" Otada sam prestao da hulim na boga, ali sam proklinjao svoga oca. I eto zašto sam izgovorio ovde reči za koje ste me vi ukorili, gospodine predsedniče. Eto zašto sam izazvao skandal, od koga se još ježe prisutni. Ako je to jedan zločin više, kaznite me; ali, ako sam vas ubedio da je od samog mog rođenja moja sudbina bila kobna, bolna, gorka, žalosna, žalite me!

— A vaša majka? — upita predsednik.

— Moja majka je verovala da sam mrtav; moja majka nije ništa kriva. Nisam hteo da znam ime svoje majke; ja je ne poznajem!

U tome trenutku jedan prodoran vrisak, koji se završi jecajem, razleže se iz grupe koja je, kao što smo rekli, okružavala neku ženu.

Žena pade u žestok živčani napad i iznesoše je iz sudnice. Dok su je nosili, gusti veo koji je pokrivao njeno lice spade i prisutni poznaše gospođu Danglar.

I pored najveće napregnutosti njegovih iznurenih čula, i pored zujanja koje mu je zaglušivalo uši, pored neke vrste ludila koje je pravilo haos u njegovom mozgu, Vilfor je poznade i diže se.

— Dokaze! Dokaze! — reče predsednik. — Optuženi, imajte na umu da te užasne reči moraju biti potkrepljene najočigledriijim dokazima.

— Dokaze? — reče Benedeto smejući se. — Hoćete dokaze?

— Da.

— Pa lepo! Pogledajte gospodina od Vilfora. Da li ćete mi i tada tražiti dokaze.

Svi se okrenuše prema državnom tužiocu, koji se, pod teretom hiljade pogleda prikovanih za njega, uputi prema ogradi, teturajući, razbarušene kose, sa licem na kome su njegovi nokti ostavili tragove.

Među prisutnima zabruja žagor zaprepašćenja.

— Traže mi dokaze, oče, — reče Benedeto — hoćete li da ih dam?

— Ne, ne, — promuca gospodin od Vilfora prigušenim glasom — ne, to je nepotrebno.

— Kako, nepotrebno? — povika predsednik. — Šta hoćete da kažete?

— Hoću da kažem, — povika državni tužilac — da bih se uzalud otimao pod smrtonosnim pritiskom koji me satire, gospodo. Ja sam, priznajem, u ruci boga osvetnika. Što će dokazi, njemu nisu potrebni! Sve što je rekao ovaj mladi čovek, istina je!

Mračna i teška tišina, kao ona što prethodi prirodnim katastrofama, uvi u svoj olovni ogrtač sve prisutne, kojima se kosa dizala na glavi.

— Kako! Gospodine od Vilfora, — povika predsednik — da niste podlegli nekoj halucinaciji? Da li ste pri potpuno čistoj svesti? Da nije ova optužba, tako čudna, tako neočekivana, tako strašna, pomutila vaš duh. Čujte, priberite se.

Državni tužilac odmahnu glavom. Zubi su mu strahovito cvokotali, kao u čoveka koga proždire groznica, dok je, međutim, bio bled kao mrtvac.

— Ja sam pri potpuno čistoj svesti, gospodine — reče on. — Samo moje telo pati, što je razumljivo. Priznajem da sam kriv za sve ono što je ovaj mladi čovek naveo protiv mene i nalaziću se od ovog trenutka kod kuće na raspoloženju gospodinu državnom tužiocu, mome nasledniku.

I izgovorivši te reči glasom potmulim, skoro ugušenim, gospodin od Vilfora se uputi, povodeći se, prema vratima, koja mu jednim mahinalnim pokretom otvori vratar.

Cela dvorana ostade nema i poražena tim otkrićem i tim priznanjem, koje je predstavljalo strašni rasplet raznih peripetija koje su u toku poslednjih petnaest dana uzbuđivale visoko parisko društvo.

— Eh, — reče Bošan — neka mi sad neko kaže da drama ne leži u samoj prirodi.

— Vere mi, — reče Šato-Reno — više bih voleo svršiti kao gospodin od Morserfa: kugla iz pištolja je milost božja prema ovakvoj katastrofi.

— A uz to i ubija — reče Bošan.

— A ja sam u jednom trenutku pomislio da se oženim njegovom ćerkom! — reče Debrej. — Bože moj, možda je ta jadna devojka dobro učinila što je umrla.

— Suđenje se prekida, gospodo, — reče predsednik — i stvar se odlaže za sledeće zasedanje. Istraga mora biti sprovedena ponovo i predmet poveren drugom tužiocu.

Andreja, jednako miran kao i pre ali za prisutne mnogo interesantniji, izađe iz dvorane praćen žandarmima, koji su mu i nehotice ukazivali izvesnu pažnju.

— Dakle, šta mislite vi o tome, dobri čoveče? — upita Debrej policijskog agenta gurnuvši mu zlatnik u ruku.

— Biće tu olakšavajućih okolnosti — odgovori agent.

14. OKAJANJE

Gospodin od Vilfora je video kako se pred njim razdvaja gomila ma kako da je bila gusta. Veliki bolovi izazivaju takvo poštovanje, da ne postoji primer, čak ni u najžalosnijim vremenima, da prvo osećanje sakupljene gomile nije bilo osećanje naklonosti u nekoj velikoj nesreći. Mnogi omrznuti ljudi bili su ubijeni u metežu, ali su retko nekog nesrećnika, makar on bio i zločinac, vređali ljudi koji su prisustvovali njegovoj osudi na smrt.

Vilfor, dakle, prođe između redova gledalaca, stražara i sudskog osoblja i udalji se, smatran krivim po svome vlastitom priznanju, ali zaštićen svojim bolom.

Postoje situacije koje ljudi shvataju instinktivno, ali ne mogu da objasne razumom. Najveći pesnik je u tome slučaju onaj kome se otrgne najbolniji i najprirodniji krik. Ljudi taj krik shvate kao celu priču i imaju potpuno pravo što se zadovoljavaju njime, a još više imaju pravo što ga smatraju uzvišenim kada je iskren.

Uostalom, teško bi bilo opisati ono stanje obamrlosti u kome se nalazio Vilfor kada je izlazio iz suda, ili naslikati onu groznicu sa kojom mu je tuklo bilo u svakoj arteriji, od koje mu se kočila svaka žilica, napinjala svaka vena, gotova da prsne, dok se svaka čestica njegovog smrtnog tela raspadala u milione bolova.

Vilfor se vukao duž hodnika, po kojima ga je samo navika vodila. On zbaci togu sa ramena, ne zbog toga što je smatrao da je mora skinuti jer mu više ne priliči, nego zbog toga što mu je kao teret pritiskivala ramena, kao Nesusova tunika prepuna paklenih muka.

Stigao je, teturajući, do ulice Dofin, gde nađe svoja kola, probudi kočijaša otvorivši vrata sam, pade na sedište i pokaza prstom u pravcu ulice Sen-Onore. Kočijaš krenu.

Sav teret njegove srušene sreće pade na njegovu glavu; taj ga je teret satirao a da nije ni bio svestan njegovih posledica; on ih nije merio, ali ih je osećao, nije razmišljao o zakonima svoje sudbine, kao što bi hladni ubica razmatrao neki poznati paragraf.

Imao je boga u dubini srca.

— Bože! — mrmljao je on ne znajući čak ni šta govori. — Bože! Bože!

Video je samo boga iza toga rušenja koje se dogodilo.

Kola su se brzo kretala. Tresući se na sedištu, Vilfor oseti kako ga nešto žulja.

On dohvati rukom taj predmet: bila je to lepeza koju je zaboravila gospođa od Vilfora između sedišta i naslona. Ta lepeza probudi u njemu jedno sećanje, sećanje koje je bilo kao munja usred noći.

Vilfor pomisli na svoju ženu…

— Oh! — uzdahnu on kao da mu je usijano gvožđe probolo srce.

I stvarno, od pre jednog sata pred očima je imao samo jednu stranu svoje bede, a sada se u njegovom duhu pojavila i njena druga strana, ne manje strašna.

Toj je ženi još malopre on bio neumoljivi sudija, on ju je osudio na smrt, i ta se jadna žena, obuzeta užasom, skrhana grižom savesti, potonula u sramotu koju joj je u lice bacio rečitošću svoje besprekorne vrline, slaba i bez odbrane pred njegovom apsolutnom i najvišom vlasti, možda spremala da umre u tom trenutku.

Jedan sat je već protekao otkad je bila osuđena; u tome je trenutku, sigurno, u svome sećanju obnavljala svoje zločine, tražila od boga milost i pisala pismo da bi na kolenima izmolila oproštaj od svoga muža, punog vrline, oproštaj koji je otkupljivala svojom smrću.

Vilfor po drugi put zaječa bolno i besno.

— Ah, — povika on prevrćući se na svilenom sedištu svojih kočija — ta je žena postala zločinac samo zato što se dotakla mene. Ja sam zločin i ona je zaražena zločinom, kao što se zarazi tifusom, kao što se zarazi kolerom, kao što se zarazi kugom!… A ja je kažnjavam!… Ja sam se usudio da joj kažem: pokajte se i umrite… Ja! Oh! Ne, ne! Ona će živeti… Poći će sa mnom… Pobeći ćemo… Ostavicemo Francusku, ići ćemo stalno napred, dokle nas zemlja bude htela da nosi. Ja sam joj govorio o gubilištu… Veliki bože! Kako sam se usudio da izgovorim tu reč! Ta, i mene čeka gubilište!… Bežaćemo… Da, ja ću joj se ispovediti, da, govoriću joj svakog dana, ponižavajući se, da sam i ja izvršio zločin… Oh, to je bio brak između tigra i zmije. Oh, ta je žena dostojna muža kao što sam ja!… Treba da živi, njena će se sramota izgubiti pred mojom!

I Vilfor besno spusti staklo koje ga je odvajalo od kočijaša.

— Brže, brže! — povika on glasom od koga kočijaš poskoči na svom sedištu.

Konji, uplašeni, poleteše do kuće.

— Da, da, — ponavljao je Vilfor u sebi dok se približavao kući. — Da, ta žena mora živeti, treba da se pokaje i da odgoji moga sina, moje jadno dete, jedino koje je pored nerazorivog starca preživelo razaranje porodice. Ona ga voli; radi njega je sve to i učinila. Ne treba nikada izgubiti nadu u srce jedne majke koja voli svoje dete: ona će se pokajati. Niko neće znati da je ona bila krivac. Ti će zločini, izvršeni u mojoj kući, zbog kojih se svet već uznemiruje vremenom biti zaboravljeni. A ako bi ih se neki neprijatelj setio, pa dobro, ja ću ih uzeti na listu svojih zločina. Jedan, dva, tri ili više, nije važno! Moja žena će se spasti, odneće zlato, odneće svoga sina daleko od provalije u koju će, čini mi se, ceo svet propasti zajedno sa mnom. Ona će još biti srećna, jer je sva njena ljubav u njenom sinu, a njen sin je neće napustiti. Tako ću učiniti jedno dobro delo, to olakšava srcu.

I državni tužilac odahnu i oseti olakšanje kakvo odavno nije osetio.

Kola se zaustaviše u dvorištu njegove kuće.

Vilfor skoči sa papuče na stepenice i ugleda sluge začuđene njegovim brzim povratkom. Ništa drugo ne pročita na njihovom licu, niko mu ne reče ni reči; prosto su se zaustavili pred njim, kao i obično, da bi ga propustili da prođe.

On prođe ispred Noartijeove sobe i kroz poluotvorena vrata primeti dve senke, ali nije ni najmanje mislio na to ko bi to mogao biti sa njegovim ocem; briga kojom je bio ispunjen gonila ga je na drugu stranu.

— Napred, — reče on penjući se uz male stepenice koje su vodile na sprat gde su se nalazila odeljenja njegove žene i Valentinina prazna soba — napred, ovde se ništa nije izmenilo.

Iza sebe zatvori vrata od stepeništa.

— Ne treba niko da nam smeta, — reče on u sebi — treba da joj govorim slobodno, da se optužim pred njom, da joj kažem sve…

On priđe vratima, stavi ruku na kristalnu kvaku i vrata se otvoriše.

— Nisu zatvorena! Oh! Dobro je, vrlo dobro — promrmlja on.

Uđe u mali salon u kome su uveče nameštali krevet za Eduarda. Mada je bio u internatu, Eduard je svake večeri dolazio kući, jer njegova majka nije želela da se razdvaja od njega. Jednim pogledom Vilfor obuhvati ceo mali salon.

— Nikoga, — reče on. — Ona je, sigurno, u svojoj spavaćoj sobi.

On pojuri prema vratima. Reza je bila namaknuta. On se zaustavi dršćući.

— Heloizo! — povika on.

Učini mu se da čuje kako se nešto miče u sobi.

— Heloizo! — ponovi on.

— Ko je to? — upita glas one koju je dozivao.

Učinilo mu se da je glas slabiji nego obično.

— Otvorite! Otvorite! — povika Vilfor. — Ja sam!

I pored te naredbe, i pored uplašenog glasa kojim je naredba bila izrečena, vrata se ne otvoriše.

Vilfor ih provali jednim udarcem noge.

Na sobnim vratima koja su vodila u njen budoar stajala je gospođa od Vilfora bleda, zgrčenog lica, gledajući ga očima strašno ukočenim.

— Heloizo! Heloizo, — reče on — šta vam je? Govorite!

Mlada žena ispruži prema njemu mrtvački bledu i ukočenu ruku.

— Svršeno je, gospodine — reče ona sa hropcem koji je, činilo se, parao njeno grlo. — Šta biste još hteli?

I stropošta se na ćilim.

Vilfor joj pritrča i uze je za ruku. Njena ruka je grčevito stezala jednu bočicu od kristala sa zlatnim poklopcem.

Gospođa od Vilfora je bila mrtva.

Vilfor se, ispunjen užasom, izmače na prag sobe i pogleda mrtvo telo.

— Moj sin! — povika on najednom. — Gde je moj sin? Eduarde! Eduarde!

I on istrča iz sobe vičući:

— Eduarde! Eduarde!

Glas mu je bio ispunjen takvim strahom, da sluge dotrčaše.

— Moj sin! Gde je moj sin? — upita Vilfor. — Udaljite ga iz kuće da ne vidi…

— Gospodin Eduard nije dole, gospodine — odgovori sobar.

— Sigurno se igra u vrtu; pogledajte! Pogledajte!

— Ne, gospodine. Gospođa je pozvala svoga sina pre skoro pola časa. Gospodin Eduard je ušao kod gospođe i više nije silazio.

Ledeni znoj izbi po Vilforovom čelu, noge počeše da mu klecaju, misli počeše da mu se prevrću u glavi, kao izmešani točkovi nekog časovnika koji se izlomio.

— Kod gospođe! —promrmlja on. — Kod gospođe!

I on se lagano vrati nazad, brišući jednom rukom čelo, dok se drugom pridržavao za zid.

Kada se vratio u sobu, morao je ponovo da vidi telo nesrećne žene.

Da bi dozvao Eduarda, trebalo je da viče u toj sobi pretvorenoj u mrtvački sanduk, trebalo je da naruši tišinu groba.

Vilfor oseti kako mu se jezik ukočio u grlu.

— Eduarde, Eduarde! — promuca on.

Dete se nije javljalo; gde je bilo dete koje je, prema onom što su rekle sluge, došlo kod svoje majke i više nije izašlo.

Vilfor pođe jedan korak napred.

Leš gospođe od Vilfora ležao je ispred vrata budoara u kome se sigurno nalazio Eduard. Izgledalo je kao da to mrtvo telo bdi na pragu, očiju otvorenih i ukočenih, sa strašnom i tajanstvenom ironijom na usnama.

Smaknuta zavesa iza leša omogućavala je da se vidi jedan deo budoara, pijanino i krajičak divana pokrivenog plavom svilom.

Vilfor pođe tri-četiri koraka napred i ugleda svoje dete kako leži na kanabetu.

Dete je bez sumnje spavalo.

Nesrećnika obuze neizreciva radost. Jedan zračak čiste svetlosti siđe u pakao u kome se gušio. Trebalo je samo preći preko leša, ući u budoar, uzeti dete u ruke i pobeći s njim, daleko, daleko.

Vilfor više nije bio onaj čovek od koga je prefinjena pokvarenost napravila primer civilizovanog čoveka; to je bio tigar smrtno ranjen koji svoje izlomljene zube ostavlja u svojoj poslednjoj rani.

Više se nije plašio predrasuda nego aveti. Sakupi snagu i skoči preko leša, kao da preskače preko paklene žeravice.

Podiže dete na ruke i poče da ga steže, trese, doziva; dete nije odgovaralo. Pritište usne na njegove obraze, ali su obrazi bili bledi i hladni, opipa njegove ukočene udove, prisloni ruku na njegove grudi: njegovo srce više nije kucalo.

Dete je bilo mrtvo.

Jedna hartija savijena na četvoro ispade iz Eduardovih nedara.

Vilfor, kao gromom pogođen, pade na kolena. Dete mu ispade iz ukočenih ruku i pade pored svoje majke.

Vilfor podiže hartiju, poznade rukopis svoje žene i preleti očima preko nje.

Evo šta je pisalo:

Vi znate da sam bila dobra majka kad sam radi svoga sina postala zločinac! Dobra majka ne odlazi bez svoga sina!

Vilfor nije mogao da veruje svojim očima. Vilfor nije više verovao u svoj razum. On otpuza do Eduardovog tela, koje pogleda još jednom sa onom napregnutom pažnjom sa kakvom bi lavica gledala svog mrtvog lavića. A onda se bolan vrisak otrže iz njegovih grudi.

— Bog! — uzviknu on. — Opet bog!

Te dve žrtve su ga ispunjavale strahom, osećao je kako ga obuzima sve veći užas od te samoće pored dva leša.

Do maločas ga je držao bes, ta velika sposobnost snažnih ljudi, i očajanje, najviša vrlina agonije, koje je gonilo titane da pređu granice neba i Ajaksa da pesnicom zapreti bogovima.

Vilfor obori glavu pod teretom bola; pridiže se na kolena i zatrese svojom kosom vlažnom od znoja, kosom koja mu se na glavi dizala od užasa; taj čovek, koji nije nikada imao milosti ni prema kome, pođe da potraži svog starog oca, da bi u svojoj slabosti imao nekog kome će ispričati svoju nesreću i pored koga će plakati.

On siđe niz stepenice i uđe kod Noartijea.

Kada je Vilfor ušao, Noartije je, činilo se, pažljivo i sa izrazom naklonosti, koliko je to dozvoljavala njegova nepomičnost, slušao opata Buzonija, mirnog i hladnog kao i obično.

Primetivši opata, Vilfor se uhvati rukom za čelo. Prošlost mu se vrati kao jedan od onih talasa čiji bes podiže više pene od svih drugih talasa.

On se seti posete koju je učinio opatu sutradan posle večere u Oteju i posete koju je opat učinio njemu na dan Valentinine smrti.

— Vi ovde, gospodine! — reče on. — Vi se, dakle, pojavljujete samo kao pratilac Smrti.

Buzoni se ispravi. Videći promenu na tužiočevom licu, divlji blesak u njegovim očima, on shvati da se scena u sudji odigrala. Ostalo nije znao.

— Došao sam da se molim nad telom vaše kćeri! — odgovori Buzoni.

— A danas, šta radite danas ovde.

— Došao sam da vam kažem da ste mi dovoljno platili dug i da ću se od ovog trenutka moliti bogu da se zadovolji kao što sam se i ja zadovoljio.

— Bože moj! — uzviknu Vilfor, ustuknuvši, a na licu mu se pojavi užas. — Taj glas, to nije glas opata Buzonija!

— Ne.

Opat strže svoju lažnu tonzuru, zatrese glavom i njegove dugačke crne kose padoše mu na ramena, ističući njegovo muško lice.

— To je lice gospodina od Monte Krista! — povika Vilfor sa unezverenim očima.

— Ni to nije onaj pravi, gospodine državni tužioče! Tražite bolje i u daljoj prošlosti.

— Taj glas! Taj glas! Gde sam ga čuo prvi put?

— Prvi put ste ga čuli u Marselju pre dvadeset i tri godine, na dan vašeg venčanja sa gospođicom od Sen-Merana. Tražite u vašim dosijeima.

— Vi niste Buzoni? Vi niste Monte Kristo? Bože moj, vi ste onaj sakriveni, neumoljivi, smrtni neprijatelj. Nešto sam vam učinio nažao u Marselju? Oh, teško meni!

— Da, imaš pravo, tako je! — reče grof prekrstivši ruke na svojim širokim grudima. — Seti se, seti se.

— Šta sam ti učinio? — povika Vilfor, čiji je duh već lebdeo na granici razuma i ludila, u onoj magli koja više nije san, a koja još nije java. — Šta sam ti učinio? Reci! Govori!

— Vi ste me osudili na smrt laganu i gnusnu, ubili ste moga oca, oduzeli ste mi ljubav sa slobodom, a sreću sa ljubavlju!

— Ko ste vi? Ko ste vi? Bože moj!

— Ja sam duh jednog nesrećnika koga ste vi sahranili u ćeliji tvrđave If. Toj aveti koja je najzad izašla iz svoga groba, bog je dao masku grofa od Monte Krista i prekrio je dijamantima i zlatom da je ne biste poznali do danas.

— Ah! Poznajem te, poznajem te! — reče državni tužilac. — Ti si…

— Ja sam Edmond Dantes!

— Ti si Edmond Dantes! — povika državni tužilac uhvativši grofa za ruku. — Dobro, dođi!

I on ga povede stepenicama, kojim Monte Kristo, začuđen, pođe, ne znajući kuda ga državni tužilac vodi i predosećajući neku novu katastrofu.

— Eto, Edmonde Dantesu, — reče on pokazujući grofu leš svoje žene i telo svoga sina — eto, pogledaj, jesi li dovoljno osvećen?…

Monte Kristo prebledi pred tim užasnim prizorom. On shvati da je prešao granice prava na osvetu, shvati da više ne može reći:

— Bog je za mene i sa mnom.

Sa osećanjem neizrecivog užasa baci se na telo deteta, otvori njegove oči, opipa njegov puls i odjuri s njim u Valentininu sobu, koju zaključa, okrenuvši dva puta ključ u bravi.

— Moje dete! — povika Vilfor. — Odneo mi je leš moga deteta! Oh! Neka si proklet! Nesreća te pratila! Bog te ubio!

On htede da pojuri za Monte Kristom, ali, kao u nekom snu oseti kao da su mu noge prikovane, oči mu se raširiše kao da će iskočiti iz svoje duplje, prsti su mu se zgrčeni na grudima zabijali u meso sve više i više, dok mu krv ne oboji nokte svojom crvenom bojom; vene mu na slepoočnicama nabreknuše od uzavrelih misli koje su pritiskivale isuviše uski svod njegove lobanje i njegov mozak utonu u vatreni potop.

U toj ukočenosti ostade nekoliko minuta, dok užasno remećenje njegovog razuma nije bilo završeno.

I onda strašno vrisnu, pa prasnu u dugi smeh i pojuri niz stepenice.

Četvrt časa docnije otvoriše se vrata na Valentininoj sobi i pojavi se grof od Monte Krista.

Bled, mračnog pogleda, disao je teško, dok su sve crte na tome obično mirnom i otmenom licu bile iskrivljene od bola.

Na rukama je držao dete, kome više nikakva pomoć nije mogla vratiti život.

On kleče na jedno koleno i položi dete pored njegove majke sa glavom na njenim grudima.

Zatim se diže izađe i srete jednog slugu na stepenicama.

— Gde je gospodin od Vilfora? — upita on.

Sluga, ne odgovorivši, pruži ruku prema vrtu.

Monte Kristo siđe niz spoljne stepenice, uputi se prema pokazanom mestu i ugleda Vilfora, usred slugu koji su napravili krug oko njega, kako sa ašovom u ruci kopa zemlju sa nekom vrstom besnila.

— Nije ni tu, — govorio je on — nije ni tu.

I kopao je malo dalje.

Monte Kristo mu priđe.

— Gospodine, — reče mu on glasom tihim, skoro skrušenim — izgubili ste sina, ali…

Vilfor ga prekide; on nije slušao niti je čuo.

— Oh! Naći ću ga, — reče on — uzalud vi tvrdite da nije tu, naći ću ga, pa makar ga morao tražiti do strašnog suda.

Monte Kristo ustuknu užasnut.

— Oh, — reče — poludeo je!

I kao da se bojao da se zidovi proklete kuće ne stropoštaju na njega, istrča na ulicu sumnjajući prvi put u to da je imao pravo da učini ono što je učinio.

— Oh! Dosta je, dosta je toga, — govorio je — spasimo poslednjeg.

Kada se vratio kući, Monte Kristo nađe Morela kako luta po sobama u zgradi na Jelisejskim poljima, nem kao duh koji čeka bogom određeni trenutak da se vrati u svoj grob.

— Spremite se, Maksimilijane — reče mu on osmehnuvši se — sutra napuštamo Pariz.

— Zar više ništa nemate da radite ovde? — upita Morel.

— Ne, — odgovori Monte Kristo — i neka bi dao bog da nisam učinio suviše.

15. ODLAZAK

Ceo Pariz je govorio o događajima koji su se odigrali. Emanuel i njegova žena pričali su o njima u svom malom salonu u ulici Melej, sa potpuno razumljivim čuđenjem. Dovodili su u vezu tri iznenadne i neobične katastrofe, Morserfovu, Danglarovu i Vilforovu.

Maksimilijan, koji je došao da ih poseti, slušao je, ili, bolje reći, prisustvovao je njihovom razgovoru, utonuo u svoju običnu neosetljivost.

— Zaista, — govorila je Julija, — zar se ne bi reklo, Emanuele, da su ti bogati ljudi, do juče tako srećni, zaboravili u svome računu, na kome su izgradili svoje bogatstvo, sreću i uvažavanje, udeo zlog duha, koji se kao veštice iz Peroovih priča koje su zaboravili da pozovu na svadbu ili na krštenje, pojavio najednom da bi se osvetio za taj kobni zaborav.

— Kakav slom — govorio je Emanuel misleći na Morserfa i Danglara.

— Koliko bola! — govorila je Julija sećajući se Valentine, koju, svojim ženskim instinktom, nije htela da spomene pred svojim bratom.

— Ako ih je bog kaznio, — govorio je Emanuel — onda bog, kao najviša dobrota, nije našao u prošlosti tih ljudi ništa što bi zasluživalo da se kazna ublaži; ti su ljudi morali biti prokleti.

— Da nisi i suviše površan u svome sudu, Emanuele? — reče Julija. — Da je neko rekao kada je moj otac sa pištoljem u ruci bio spreman da sam sebi prospe mozak, kao što ti kažeš.u ovom času: "Taj je čovek zaslužio svoju kaznu", zar se ne bi prevario?

— Da, ali bog nije dozvolio da naš otac podlegne, kao što nije dozvolio da Avram žrtvuje svoga sina. Patrijarhu je, kao i nama, poslao jednog anđela, koji je na polovini puta zaustavio smrt i podsekao joj krila.

Upravo je završavao te reči, kada se začu zvuk zvona. Vratar je davao signal da neko dolazi u posetu. Skoro u istom času otvoriše se vrata od salona i na pragu se pojavi grof od Monte Krista.

Julija i Emanuel radosno uzviknuše.

Maksimilijan podiže glavu i pusti da mu ponovo padne.

— Maksimilijane, — reče grof kao da nije primetio tu razliku u osećanjima koja je njegovo prisustvo pobudilo u njegovim domaćinima — vas tražim.

— Tražite mene? — reče Morel kao da se probudio iz nekog sna.

— Da, — odgovori Monte Kristo — zar se nismo dogovorili da ćete poći sa mnom i zar vas nisam upozorio da budete spremni?

— Pa evo me, — reče Maksimilijan — došao sam da se pozdravim s njima.

— A kuda idete, gospodine grofe? — upita Julija.

— Najpre u Marselj, gospođo.

— U Marselj? — ponove zajedno dvoje mladih.

— Da, i vodim vašeg brata.

— Ah, gospodine grofe — reče Julija — vratite nam ga izlečenog!

Morel se okrenu na drugu stranu da bi sakrio rumenllo koje ga je oblilo.

— Znači, primetili ste da je bolestan? — reče grof.

— Da, — odgovori mlada žena — i bojim se da mu je dosadno sa nama.

— Ja ću ga razonoditi — obeća grof.

— Ja sam spreman, gospodine — reče Maksimilijan. — Zbogom, dragi moji prijatelji: zbogom Emanuele, zbogom Julijo.

— Kako, zbogom! — povika Julija. — Odlazite tako najednom, bez pripreme, bez pasoša?

— Odlaganjem je bol rastanka dva puta veći — reče Monte Kristo — i Maksimilijan se, siguran sam, pobrinuo za sve što mu treba, jer sam mu to već preporučio.

— Ja imam moj pasoš, a i prtljag mi je spremljen — reče Morel sa svojim jednoličnim mirom.

— Vrlo dobro, — reče Monte Kristo smešeći se — u tome se nazire tačnost dobrog vojnika.

— I vi nas napuštate tako najednom? — reče Julija. — Ne ostavljate nam nijedan dan, nijedan čas?

— Moja su kola pred vratima, gospođo; treba da budem u Rimu za pet dana.

— Ali, Maksimilijan ne ide u Rim? — reče Emanuel.

— Idem gde se bude svidelo grofu da me vodi — reče Morel sa tužnim osmehom. — Ja mu pripadam još mesec dana.

— Oh, bože moj! Kako to on kaže, gospodine grofe?

— Maksimilijan ide sa mnom, — reče grof sa nekom ubedljivom ljubaznošou — dakle, budite mirni u pogledu vašeg brata.

— Zbogom, sestro! — ponovi Morel. — Zbogom Emanuele!

— Srce mi cepa svojom ravnodušnošću — reče Julija.

— Oh! Maksimilijane, Maksimilijane, ti nešto kriješ od nas.

— Ah, — dodade Monte Kristo — videćete ga kako se vraća veseo, nasmejan i radostan.

Maksimilijan dobaci Monte Kristu pogled skoro prezriv i razdražen.

— Krenimo! — reče grof.

— Pre nego što krenete, gospodine grofe, — reče Julija — dozvolite mi da vam kažem sve što vam neki dan…

— Gospođo, — prekide je grof, uzevši je za obe ruke — sve ono što biste mi rekli, neće nikad biti vredno onog što čitam u vašim očima, što ste u srcu pomislili i što je moje srce osetilo. Kao dobrotvori iz romana, trebalo je da čujem i da vas više ne vidim, ali je ta vrlina bila iznad mojih snaga; jer sam ja čovek slab i tašt, jer me radostan i nežan pogled mojih bližnjih usrećuje. Sada odlazim i svojoj ću sebičnosti dopustiti da ode tako daleko, da vam kažem: Ne zaboravite me, prijatelji moji, jer me verovatno više nikada nećete videti.

— Nećemo vas više videti! — uzviknu Emanuel, dok su se dve velike suze kotrljale niz Julijine obraze. — Nećemo vas više videti! Ne ostavlja nas, dakle, čovek, nego bog koji se vraća na nebo, pošto se pojavio na zemlji da na njoj učini dobro!

— Ne recite to, — prihvati živo Monte Kristo, — ne recite to nikad, prijatelji moji; bogovi ne čine nikad zlo, bogovi se zaustavljaju gde hoće da se zaustave; slučaj nije jači od njih, nego oni, naprotiv, gospodare slučajem. Ne, ja sam čovek, Emanuele, i vaše divljenje je isto toliko nepravedno koliko su vaše reči bezbožne.

I prinevši svojim usnama ruku Julijinu, koja se baci u njegov zagrljaj, on pruži drugu ruku Emanuelu, a onda, napuštajući tu kuću, to slatko gnezdo u kome je sreća carovala, on dade znak Maksimilijanu, zamišljenom, neosetljivom i utučenom kakav je bio od Valentinine smrti, da pođe za njim.

— Učinite da moj brat ponovo nađe svoju radost! — reče Julija na uho Monte Kristu.

Monte Kristo joj steže ruku kao što joj je stegao pre jedanaest godina na stepenicama koje su vodile u Morelov kabinet.

— Da li još uvek imate poverenja u Sindbada Moreplovca? — upita je on smešeći se.

— Oh, da!

— Onda, znajte, spavajte mirno sa verom u Gospoda.

Kao što smo rekli, poštanska kola su čekala. Četiri snažna konja tresla su grivom i udarala nestrpljivo nogom o kaldrmu.

Pred stepenicama je čekao Alija, lica mokrog od znoja. Izgledalo je kao da je stigao sa neke dugačke trke.

— Dakle, — upita ga grof na arapskom — jesi li bio kod starca?

Alija potvrdi znakom.

— I razvio si mu pismo pred očima kao što sam ti naredio.

— Da — učini rob sa poštovanjem.

— I šta ti je rekao, ili, bolje reći, šta je uradio?

Alija se okrenu prema svetlosti, tako da ga je njegov gospodar mogao videti i, podražavajući izraz starčevog lica, zatvori oči kao što je i Noartije činio kada je želeo reći: da.

— Dobro, znači da prihvata — reče Monte Kristo. — Krećimo!

Tek što je izustio tu reč, kola su se već udaljavala, dok su konji isterivali na sve strane iskre iz kaldrme. Maksimilijan se namesti u svom uglu ne prozborivši ni reči.

Prođe pola časa. Kola se najednom zaustaviše: grof je povukao za svilenu vrpcu koju je Alija držao na prstu.

Nubijac siđe i otvori vrata.

Noć je bila puna zvezda. Nalazili su se na vrhu Vilžvivske uzbrdice, na ravni sa koje se vidi Pariz kao tamno more, posuto milionima treperavih svetlosti koje se čine kao svetlucavi talasi; zaista talasi, talasi bučniji, nemirniji, burniji, bešnji, proždrljiviji nego talasi razjarenog okeana, talasi koji ne znaju za mir kao talasi prostranog mora, talasi koji se stalno sudaraju, stalno pene i stalno iščezavaju!…

Grof dade znak rukom, kola krenuše nekoliko koraka napred i on ostade sam.

Dugo je posmatrao, prekrštenih ruku, tu peć u kojoj se tope, izlevaju i uobličavaju ideje, ideje koje izbijaju iz tog uzavrelog bezdana i drmaju svetom. Gledao je svojim prodornim očima taj Vavilon koji navodi na sanjarenje pobožne pesnike kao i podrugljive materijaliste.

— Veliki grade, — promrmlja on pognuvši glavu i sklopivši ruke kao da se moli — prošlo je skoro šest meseci kako sam ušao na tvoju kapiju. Verujem da me je božja promisao u tebe uvela i sad me izvodi kao pobednika. Tajnu moga boravka u tvojim zidovima poverio sam bogu, koji je jedini mogao da čita u mome srcu; jedini on zna da se povlačim bez mržnje i bez gordosti, ali ne bez žaljenja; jedini on zna da nisam upotrebio ni za sebe ni za sujetne stvari moć koju mi je dao. O, veliki grade, u tvojim uzburkanim grudima našao sam ono što sam tražio; kao strpljivi bušilac kopao sam po tvojoj utrobi da iz nje iščupam zlo. Sada je moje delo završeno, moj zadatak ispunjen; sada mi više ne možeš pružiti ni radost ni bol. Zbogom, Parizu! Zbogom!

Njegov pogled pređe još jednom kao noćni duh preko prostrane ravnice. A onda protrlja rukom čelo i uđe u kola, koja se za njim zatvoriše i uskoro iščezoše, tutnjeći u vrtlogu prašine sa druge strane brežuljka.

Prešli su dve milje ne progovorivši ni reči. Morel je sanjario, Monte Kristo ga je gledao kako sanjari.

— Morele, — reče mu grof najzad — da li ćete se kajati što ste pošli sa mnom?

— Ne, gospodine grofe, ali, napustiti Pariz…

— Kad bih verovao da vas u Parizu očekuje sreća, Morele, ostavio bih vas u njemu.

— U Parizu počiva Valentina i ostaviti Pariz znači izgubiti je i po drugi put.

— Maksimilijane, — reče grof — prijatelji koje smo izgubili ne počivaju u zemlji, oni su sahranjeni u našem srcu i bog je tako hteo da bi nas oni uvek pratili. Ja imam dva prijatelja koji me tako stalno prate; jedan mi je dao život, drugi mi je razvio duh. Duh obojice živi u meni. Ja ih pitam za savet kada sam u sumnji, i ako učinim neko dobro, to dugujem njihovim savetima. Zatražite savet od svog srca, Morele, i upitajte ga da li treba da budete tako neljubazni prema meni.

— Dragi prijatelju, — reče Maksimilijan — glas moga srca je isuviše tužan i obećava mi samo nesreću.

— Svojstveno je slabim duhovima da gledaju sve stvari kroz crni veo. Duša sama sebi otvara horizonte: vaša duša je tmurna i ona vaše nebo čini tmurnim.

— Možda je to tačno — reče Maksimilijan.

I ponovo pade u svoje sanjarije.

Putovali su onom čudesnom brzinom koja je predstavljala jedan od oblika u kojima se ispoljavala grofova snaga. Gradovi su promicali kao senke na njihovom putu; činilo se kao da im drveće, povijajući se na prvim jesenjim vetrovima, dolazi u susret, nalik na razbarušene divove, koji su brzo izmicali čim bi se sreli s njima.

Sutradan ujutro stigoše u Šalon, gde ih je čekao grofov parobrod. Kola su odmah prenesena na brod i oni se ukrcaše, ne gubeći ni trenutka.

Brod je bio napravljen kao za trku: reklo bi se prava indijanska piroga. Njegova dva točka ličila su na dva krila, kojima je sekao vodu kao neka ptica selica. Čak je i Morel osećao onaj zanos u koji čoveka baca brzina, i pokatkad se činilo da vetar, na kome su se lepršale njegove kose, razgoni za trenutak oblake sa njegovog čela.

Što se tiče grofa, sve se više činilo, ukoliko se više udaljavao od Pariza, kao da ga neka nadljudska vedrina ozarava svojim oreolom. Izgledao je kao izgnanik koji se vraća u otadžbinu.

Uskoro se pred njihovim očima pojavi beli, topli i živi Marselj, Marselj mlađi brat Tira i Kartage, koji ih je nasledio na sredozemnom carstvu, Marselj, sve mlađi što je više stario. Okrugla kula tvrđave Sen-Nikola, opštinska zgrada, luka sa kejom od opeke gde su se igrali kao deca, sve je to za obojicu bilo puno uspomena.

Obojica se, po dogovoru, zaustaviše na Kanebijeri.

Jedna lađa je polazila za Alžir. Prtljag i putnici nagomilani na mostu, gomila rođaka i prijatelja koji su se opraštali, vikali, plakali, prizor uvek dirljiv čak i za one koji mu svaki čas prisustvuju, sav taj metež nije mogao odvojiti Maksimilijana od jedne misli koja ga je obuzela kada je stupio nogom na široke ploče keja.

— Vidite, — reče on uzevši Monte Krista za ruku — ovo je mesto na kome se zaustavio moj otac kada je Faraon ušao u luku. Ovde mi se taj čestiti čovek, koga ste vi spasli od smrti i sramote, bacio u zagrljaj; još osećam njegove suze na svom licu, a on nije plakao sam, mnogi su ljudi plakali kada su nas videli.

— Ja sam bio tamo — reče on pokazujući Morelu ugao jedne ulice.

Dok je to govorio, začu se jedan bolni jecaj sa one strane prema kojoj je grof pokazao rukom i oni ugledaše neku ženu kako maše rukom jednom putniku na brodu koji je odlazio. Žena je bila pod velom. Monte Kristo je pratio očima sa uzbuđenjem koje bi Morel lako primetio da njegove oči, nasuprot grofu, nisu bile upravljene na lađu.

— Oh, bože moj, — povika Morel — ne varam se! Onaj mladi čovek što pozdravlja šeširom, onaj mladi čovek u uniformi je Albert od Morserfa!

— Da, — reče Monte Kristo — poznao sam ga.

— Kako to? Gledaii ste na suprotnu stranu!

Grof se osmehnu kao što je činio kad nije želeo da odgovori i njegove se oči vratiše ženi pod velom, koja nestade iza ugla.

Tada se ponovo okrenu.

— Dragi prijatelju, — reče Maksimilijanu — da li imate šta da učinite u ovom mestu?

— Da plačem na grobu moga oca — odgovori muklo Morel.

— Dobro, idite i čekajte me tamo; doći ću po vas.

— Vi me ostavljate?

— Da… I ja imam da učinim jednu tužnu posetu.

Morel spusti svoju ruku u ruku koju mu je pružio grof, a onda jednim pokretom glave, čiju je tugu nemoguće izraziti, ostavi grofa i uputi se prema istočnom delu grada.

Monte Kristo pusti Maksimilijana da se udalji stojeći na istom mestu sve dok Maksimihjan nije iščezao, a onda se uputi prema ulici Mejlan, da bi posetio malu kuću sa kojom su se čitaoci morali sprijateljiti u početku ovog romana.

Ta je kuća još uvek stajala u senci velike aleje lipa koja služi kao šetalište dokonim Marseljcima, sva pokrivena širokom zavesom od vinove loze koja je, na kamenu požutelom od žarkog južnog sunca, ukrštala svoje ruke, potamnele i ispucane od vremena. Dva kamena stepenika, istrošena od upotrebe, vodila su do ulaznih vrata, vrata napravljenih od tri daske koje, iako godinama razdvojene, nisu nikad bile obojene, čekajući strpljivo da dođu kiše da bi se sastavile.

U toj je kući, ljupkoj i pored svoga pohabanog izgleda, veseloj i pored prividne bede, nekada živeo čiča Dantes. Samo što je starac živeo na mansardi, dok je grof celu kuću stavio na raspoloženje Mercedesi.

Tu je ušla ona žena sa dugim velom koju je Monte Kristo video kako odlazi sa obale kada je lađa o kojoj smo govorili isplovila na more. Ona je upravo zatvarala vrata iza sebe u času kada se on pojavio na uglu ulice, tako da je video kako je nestala skoro u istom trenutku kada je on stigao.

Izlizani stepenici pred kućom bili su za njega stari poznanici; znao je bolje nego iko kako se otvaraju ta stara vrata, na kojima je jedan ekser sa širokom glavom podizao kvaku sa unutrašnje strane.

On uđe, dakle, ne kucajući, ne javivši še, kao što ulazi prijatelj ili svoj.

U dnu aleje, popločane opekom, nalazio se vrtić, pun sunca, svetlosti i toplote, vrtić u kome je Mercedes, na označenom mestu, našla novac koji je grof, u svojoj osetljivosti, ostavio da leži tu dvadeset i četiri godine. Sa kućnoga praga videlo se najbliže drveće iz vrta.

Stupivši na prag, Monte Kristo začu uzdah nalik na jecanje. On pogleda u tom pravcu i pod senicom od tropskog rastinja sa gustim lišćem i dugačkim purpurnim cvetovima primeti Mercedes kako sedi pognute glave i plače.

Podigla je svoj veo i sama, sa licem sakrivenim u ruke, uzdisala i jecala slobodno, pošto se tako dugo uzdržavala pred svojim sinom.

Monte Kristo pođe nekoliko koraka prema njoj. Pesak zaškripa pod njegovim nogama.

Mercedes diže glavu, ugleda nekog čoveka ispred sebe i vrisnu od straha.

— Gospođo, — reče grof — ja više ne mogu da vam donesem sreću, ali vam nudim utehu. Da li ćete hteti da je primite kao nešto što vam pruža jedan prijatelj?

— Ja sam, zaista, vrlo nesrećna, — odgovori Mercedes — sama na svetu… Imala sam samo sina, i on me je ostavio.

— Dobro je učinio, gospođo — odvrati grof. — On ima plemenito srce. On je razumeo da svaki čovek plaća svoj danak otadžbini. Jedni svojim talentima, drugi svojom veštinom, neki svojim bdenjima, neki svojom krvlju. Da je ostao sa vama, upropastio bi svoj život, koji bi za njega postao nekoristan i na vaš se bol ne bi mogao navići. Počeo bi da mrzi sve i svakog zbog vlastite nemoći, dok će naprotiv postati velik i snažan boreći se protiv svoje zle sudbine koju će pretvoriti u sreću. Pustite ga da ponovo izgradi budućnost vas oboje, gospođo, a ja se usuđujem da vam kažem da je on u sigurnim rukama.

— Oh, — reče jadna žena odmahnuvši tužno glavom — ja neću uživati u toj sreći o kojoj vi govorite i za koju se molim iz dubine duše bogu, molim da mu je pokloni. Toliko se stvari srušilo u meni i oko mene, da se već osećam blizu groba. Dobro ste učinili, gospodine grofe, što ste me približili mestu na kome sam bila tako srećna: treba da umremo tamo gde smo jednom bili srećni.

— Avaj, — reče Monte Kristo — vaše reči, gospođo, gorčinom i jadom ispunjuju moje srce utoliko više što imate prava da me mrzite; ja sam prouzrokovao vaše zlo: o, što me ne žalite umesto da me optužujete? Učinili biste me još mnogo nesrećnijim…

— Da vas mrzim, da vas optužujem, Edmonde… Kako bih mogla mrzeti i optuživati čoveka koji je spasao život mome sinu, jer ste vi imali nameru kobnu i krvavu, zar ne, da gospodinu od Morserfa ubijete sina kojim se ponosio? Oh! Pogledajte me i videćete da li u meni ima i senke prekora.

Grof podiže pogled i zadrža ga na Mercedesi, koja je, napola stojeći, pružala obe ruke prema njemu.

— Oh! Pogledajte me, — produži ona sa osećanjem duboke sete — danas se može podneti sjaj mojih očiju, jer više nismo u onom vremenu kada sam dolazila da se smešim Edmondu Dantesu, koji me je čekao gore, na prozoru one mansarde, u kojoj je stanovao njegov stari otac… Otada je proteklo mnogo bolnih dana koji su iskopali celu provaliju između mene i onog vremena. Da vas optužujem, Edmonde, da vas mrzim, prijatelju moj! Ne! Ja optužujem i mrzim samu sebe! Ja sam bedna! — povika ona sklopivši ruke i diže oči k nebu. — Da li sam dovoljno kažnjena?! Imala sam veru, nevinost, ljubav, te tri vrline koje sačinjavaju anđela, a ja sam, bednica, sumnjala u boga!

Monte Kristo joj priđe i pruži joj ruku bez reči.

— Ne, — reče ona povukavši lagano svoju — ne, prijatelju moj, ne dotičite me se. Vi ste me poštedeli, a ipak od svih onih koje ste kaznili, ja sam bila najkrivlja. Svi su drugi radili iz mržnje, iz gramzivosti, iz egoizma; ja sam skrivila iz kukavičluka. Oni su nešto želeli, ja sam se plašila. Ne, ne stežite mi ruku, Edmonde; vi tražite neku nežnu reč, osećam to, ali, ne recite je, sačuvajte je za neku drugu, ja je više nisam dostojna. Od nesreće je moja kosa posivila, moje su oči prolile toliko suza da su okružene ljubičastim venama, moje čelo se naboralo. A vi ste još uvek mladi, lepi, ponosni. Vi ste imali veru, vi ste imali snagu, vi ste se nadali u boga i bog vam je pomogao. Ja sam bila kukavica, ja sam sumnjala i bog me je napustio.

Mercedes briznu u plač; njeno srce je pucalo sudarajući se sa uspomenama.

Monte Kristo uze njenu ruku i poljubi je sa poštovanjem, ali ona oseti da u tom poljupcu nema žara, da je to poljubac kakav bi grof spustio na ruku mramorne statue neke svetice.

— Postoje životi — progovori ona — kojima je suđeno da im njihova prva greška poruši celu budućnost. Verovala sam da ste mrtvi i morala sam umreti i ja, jer zašto je bilo potrebno da večito nosim žalost za vama u srcu svome? Da bih od žene od trideset i devet godina napravila ženu od pedeset. I to je sve čemu je koristilo to što sam vas između svih jedino ja poznala, da spasem samo svoga sina? Zar nije trebalo da spasem i čoveka koga sam izabrala za muža, ma koliko da je bio kriv? Međutim, ja sam pustila da umre. Bože moj, šta velim! Ja sam čak doprinela njegovoj smrti svojom kukavnom neosetljivošću, svojim prezirom, ne misleći, ne želeći da mislim da je on radi mene postao verolomnik i izdajnik! Zašto je to bilo potrebno, najzad, da dopratim dovde moga sina, kada ga ovde napuštam, kada ga puštam da ode sam, kada ga predajem gladnoj zemlji Africi? Oh! Opet vam kažem, bila sam kukavica! Odrekla sam se svoje ljubavi i, kao i svi otpadnici, donosim nesreću svemu onom što me okružava.

— Ne, Mercedes, — reče Monte Kristo — treba da mislite bolje o sebi. Ne, vi ste jedna plemenita i sveta žena i vi ste me razoružali svojim bolom. Ali, iza mene se nalazio nevidljiv nepoznat i rasrđen bog, čiji sam ja bio samo poslanik i koji nije hteo da zadrži munju koju sam ja pustio. Oh! Pozivam za svedoka boga, pred čijim nogama padam ničice svakoga dana već deset godina, pozivam za svedoka toga boga da sam vam žrtvovao svoj život, a sa svojim životom i onaj plan koji je za nj bio vezan. Ali sam, to kažem sa ponosom, Mercedes, bio potreban bogu i ostao sam u životu. Ispitajte prošlost, ispitajte sadašnjost, pokušajte da pogodite budućnost i videćete da li sam ja oružje gospodnje. Doživeo sam najužasnije nesreće, trpeo sam najsvirepije patnje, bio sam napušten od svih koji su me voleli, progonjen od onih koji me nisu poznavali; eto, to je bio prvi deo moga života. A onda, posle ropstva, samoće, bede, najednom vazduh, sloboda, bogatstvo, takvo bogatstvo, tako čarobno, tako raskošno, da sam morao pomisliti, osim ako bih bio slep, da mi ga bog šalje sa velikim ciljevima. Otada mi se to bogatstvo činilo kao neka svetinja, otada u meni više nije bilo nijedne misli za onaj život čije ste vi slasti, jadna ženo, pokatkad uživali. Otada više nisam imao nijednog časa mira: osećao sam da letim kao plameni oblak koji leti nebom da sagori prokleta mesta. Kao oni pustolovni kapetani koji kreću lađama na opasna putovanja, koji pripremaju smele ekspedicije, i ja sam pripremao namirnice, punio sam oružja, sakupljao sredstva za napad i za odbranu, navikavajući svoje telo na najteže vežbe, svoju dušu na najsurovije udarce, učeći ruku da ubija, oči da gledaju patnju, a usne svoje da se smeše na najstrašnije prizore. Od čoveka dobrog, čoveka koji je verovao ljudima, čoveka koji je zaboravljao, ja sam napravio čoveka osvetoljubivog, pritvornog, zlog ili pre neosetljivog, kao što je neosetljiva gluva i slepa kob. Tada sam okrenuo putem koji mi je bio otvoren, stigao sam na cilj: nesreća je čekala one koje sam susreo na svome putu.

— Dosta, — reče Mercedes — dosta, Edmonde! Verujte da je ona koja je jedina bila u stanju da vas pozna jedina mogla i da vas shvati. Edmonde, ona koja je umela da vas pozna, koja je mogla da vas shvati, ona bi vam se morala diviti da ste je čak i susreli na svom putu i da ste je čak slomili kao čašu. Kao što se cela provalija nalazi između mene i prošlosti, tako postoji provalija između vas i drugih ljudi, i to upoređivanje je, ja vam to priznajem, moje najbolnije mučenje, jer na svetu nema ničeg što je vredno vas, što na vas liči. A sada mi recite zbogom, Edmonde, i rastanimo se.

— Pre nego što vas ostavim, recite mi šta želite, Mercedes? — upita Monte Kristo.

— Želim samo jedno, Edmonde: da moj sin bude srećan.

— Molite se Gospodu, koji jedino drži ljudske živote u svojim rukama, da otkloni smrt od njega, a za ostalo ću se ja pobrinuti.

— Hvala, Edmonde.

— A vi, Mercedes?

— Meni nije potrebno ništa. Ja živim između dva groba: jedan je grob Edmonda Dantesa, koji je davno umro; volela sam ga. Ta reč ne priliči mojim uvelim usnama, ali se moje srce još uvek seća i ni za šta na svetu ne bih htela da izgubim tu uspomenu svoga srca. Drugi je grob jednog čoveka koga je Edmond Dantes ubio; ja odobravam to ubistvo, ali se moram moliti za pokojnika.

— Vaš će sin biti srećan, gospođo — ponovi grof.

— Onda ću i ja biti srećna onoliko koliko je to meni moguće.

— Ali… šta ćete vi raditi?

Mercedes se tužno osmehnu.

— Da vam kažem da ću u ovom mestu živeti kao nekadašnja Mercedes, to jest da ću raditi, vi to ne biste verovali; ja umem sada samo da se molim, a nije mi ni potrebno da radim. Malo blago koje ste u zemlju zakopali našlo se tamo gde ste rekli da se nalazi. Ljudi će istraživati ko sam, pitaće se šta radim, neće znati kako živim, ali, to nije važno, ta će stvar ostati između boga, vas i mene.

— Mercedes, — reče grof — ja vas ne korim, ali ste učinili i suviše veliku žrtvu kada ste ostavili celo imanje gospodina od Morserfa. Vi ste imali pravo da se služite jednom polovinom toga imanja i da njom upravljate.

— Vidim šta biste hteli da mi predložite, ali ne mogu da primim. Edmonde, to bi mi moj sin zabranio.

— Čuvaću se da išta za vas učinim što ne bi odobrio gospodin Albert od Morserfa. Ja ću znati njegovo mišljenje i poštovaću ga. Ali ako on primi ono što želim da učinim, da li ćete se ugledati na njega bez rđavog osećanja?

— Vi znate, Edmonde, da ja više nisam biće koje razmišlja. Ne donosim odluku ni o čemu više, osim jedne, možda, to je da više ništa ne odlučujem. Toliko su me šibale oluje koje mi je bog poslao, da sam za ma kakve odluke izgubila volju. Ja sam u njegovim rukama kao vrabac u orlovim kandžama. Pošto sam još živa, znači, on ne želi da umrem. Ako mi on pošalje pomoć, to će biti njegova volja i ja ću je primiti.

— Pazite, gospođo, — reče Monte Kristo — na taj način se bogu ne služi. Bog traži da ga čovek shvati i da razmišlja o njegovoj moći, zato nam je i dao slobodnu volju.

— Nesrećniče, — povika Mercedes — ne govorite mi tako! Kad bih verovala da mi je bog dao slobodnu volju, šta bi mi ostalo da se spasem od očajanja!

Monte Kristo preblede i obori glavu skršen silinom toga bola.

— Zar mi nećete reći doviđenja? — reče on pružajući joj ruku.

— Naprotiv, ja vam kažem doviđenja — odgovori Mercedes, pokazavši mu jednim svečanim gestom nebo. — Time ću vam dokazati da se još nadam.

I pošto dodirnu grofovu ruku svojom drhtavom rukom, Mercedes pojuri uz stepenice i iščeze ispred grofovih očiju.

Monte Kristo izađe tada lagano iz kuće i uputi se prema luci.

Ali ga Mercedes nije videla kako odlazi, iako je stajala na prozoru male sobe Dantesovog oca. Njene su oči tražile u daljini lađu koja je nosila njenog sina na široko more.

Njen je glas, međutim, kao i protiv njene volje tiho izgovarao:

— Edmonde! Edmonde! Edmonde!

16. PROŠLOST

Grof izađe ucveljene duše iz te kuće u kojoj je ostavljao Mercedes, verovatno da je više nikada ponovo ne vidi.

Od smrti malog Eduarda u Monte Kristu se desila jedna velika promena. Pošto je stigao na vrhunac svoje osvete, penjući se lagano krivudavom uzbrdicom kojom je morao proći, video je sa druge strane brda ponor sumnje.

A bilo je tu sad i nešto više: razgovor koji je imao sa Mercedes razbudio je u njegovom srcu toliko uspomena, da se i protiv tih uspomena morao boriti.

Čovek prekaljen kao grof ne može lebdeti dugo u takvoj melanholiji, koja omogućuje život običnim duhovima, dajući im izvesnu prividnu originalnost, ali ubija duhove koji su se uzdigli. Grof pomisli da mu je neka greška morala promaći u njegovim računima ako je došao do toga da kori samoga sebe.

"Ne gledam pravilno na prošlost", reče on, i ne može biti da sam se toliko prevario. Da li je moguće da je cilj koji sam sebi postavio, besmislen! Da li je moguće da sam deset godina išao pogrešnim putem! Da li je moguće da je jedan čas bio dovoljan da pokaže arhitekti kako je delo u koje je ulagao sve svoje nade bilo ako ne nemoguće, a ono bezočno!

"Neću da se privikavam na tu misao", produži on, "jer bih od nje poludeo. Ono što mojim mislima danas nedostaje, to je tačna ocena prošlosti, jer tu prošlost gledam sada sa drugog kraja horizonta. U stvari, ukoliko se više ide napred, prošlost se, kao pejzaž kojim čovek prolazi, sve više gubi što se od nje više udaljuje. Dešava mi se ono što se dešava ljudima koji se povrede u snu: gledaju i osećaju svoju ranu, ali se ne sećaju da su je zadobili.

Čuj, dakle, preporođeni čoveče; čuj, bogati zanesenjacče; čuj, probuđena sanjalico; vrati se za trenutak u onu žalosnu perspektivu života bede i gladi, prođi ponovo putevima kojima te sudbina gonila, kojima te nesreća vodila, na kojima te očajanje dočekalo; i suviše se dijamanata, zlata i sreće blista danas u ogledalu u kome Monte Kristo gleda Dantesa; sakrij te dijamante, premaži to zlato, ukloni taj sjaj; kao bogat nađi siromašnog; kao slobodan nađi sužnja, kao vaskrsli čovek nađi leš".

Govoreći tako sa samim sobom, Monte Kristo je išao ulicom Kesri. Bila je to ona ulica kojom ga je pre dvadeset i četiri godine sprovodio ćutljivi noćni stražar. Kuće, koje su izgledale nasmejane i pune života, bile su one noći mračne, neme i zatvorene.

"A to su, međutim, iste kuće", mrmljao je Monte Kristo, "samo što je onda bila noć, a sad je vedar dan; sunce sad sve osvetljava i sve čini radosnim."

Ulicom Sen-Loran siđe na kej i pođe prema skladištima; na tome su ga mestu ukrcali u čamac. Ispred njega je plovio jedan čamac za iznajmljivanje sa baldahinom od lanenog platna. Monte Kristo zovnu lađara, koji odmah doplovi sa onom žurbom kakvu znaju da pokažu lađari kad namirišu dobar posao.

Vreme je bilo prekrasno, vožnja je bila pravo uživanje. Sunce, crveno i vatreno, tonulo je na horizontu u vodu, koja je i sama počinjala da gori kad joj se ono približilo. More, ravno kao ogledalo, naboralo bi se ponekad kad bi na njegovu površinu iskočile ribe koje je progonio neki sakriveni neprijatelj, tražeći spasa u nekoj drugoj sredini. Najzad, na horizuntu su se videle, kao putujući galebovi, bele i ljupke ribarskc lađe koje su plovile u Martig ili trgovački brodovi sa tovarom za Korziku ili Španiju.

I pored toga lepog neba i pored tih lađa sa ljupkim obrisima, pored te zlatne svetlosti koja je zasipala ceo pejzaž, grof se, zavijen u svoj ogrtač, sećao svih pojedinosti onog strašnog putovanja: setio se one usamljene svetlosti koja je još jedina gorela u Katalanu, setio se kako je ugledao tvrđavu If i razumeo tada kuda ga vode, setio se borbe sa žandarmima kada je hteo da skoči u more, svoga očajanja kada je video da je pobeđen i onog hladnog osećaja koji je imao od vrha puščane cevi, naslonjenog na njegovu slepoočnicu, kao od kakvog ledenog prstena.

I malo-pomalo, kao što se u izvorima koji u leto presuše, postepeno počne da skuplja vlaga kada se jesenji oblaci nagomilavaju i voda iz njih počne da izvire kap po kap, tako i grof od Monte Krista oseti kako u njegovim grudima narasta ona stara izlivena žuč koja je nekad poplavila srce Edmonda Dantesa.

Za njega više nije bilo lepog neba, ni ljupkih lađica, ni žarke svetlosti; nebo se pokri mrtvačkim velom, a kad se pojavi crni div koga nazivaju tvrđavom If, on se strese kao da se pred njim najednom pojavila avet nekog smrtnog neprijatelja.

Stigli su.

Grof se instinktivno povukao na sam kraj čamca. Lađar mu je uzalud rekao svojim najnežnijim glasom:

— Pristali smo, gospodine.

Monte Kristo se seti da su ga stražari grubo izvukli na tom istom mestu, na tu istu stenu, i da su ga naterali da se popne uz tu padinu, bockajući mu krsta vrhom bajoneta.

Nekad se taj put učinio Dantesu strašno dug, Monte Kristu je izgledao sasvim kratak. Svaki zamah vesla izbacivao je iz mora, sa sitnim vodenim kapljicama, milione misli i uspomena.

Od julske revolucije više nije bilo zatvorenika u tvrđavi If. U stražarskim zgradama boravila je samo straža čiji je zadatak bio da sprečava krijumčarenje. Jedan vratar je pred vratima čekao radoznale posetioce da bi im pokazivao tu zgradu užasa, koja je sada služila ljudskoj radoznalosti.

Pa ipak, mada je grof već bio obavešten o svemu tome, kada je ušao pod njen svod, kada je sišao niz crne stepenice, kada su ga odveli u samice koje je hteo da vidi, hladno bledilo se preli po njegovom čelu, sa koga je sateralo ledeni znoj do dna njegova srca.

Grof upita da li nije ostao neki od bivših čuvara iz vremena restauracije; svi su, međutim, bili penzionisani ili su prešli na druga mesta.

Vratar koji ga je vodio nalazio se tu tek od 1830. godine.

Grof je ušao u nekadašnju svoju ćeliju.

Tada ugleda ponovo sivu svetlost dana koja se probijala kroz usko prozorče, ponovo vide mesto na kome se nalazio krevet, docnije odnesen, a iza kreveta, zazidan ali vidljiv po svome novijem kamenu, otvor koji je prokopao opat Farija.

Monte Kristo oseti kako mu noge podrhtavaju; on uze jednu drvenu klupicu i sede na nju.

— Da li se o ovoj tvrđavi priča nešto drugo osim one priče o zatočeništvu Miraboa? — upita grof. — Da li postoji kakva priča o ovom žalosnom boravištu, za koje čovek ne bi nikada mogao verovati da su u nj ljudi mogli zatvoriti živog čoveka?

— Da, gospodine, — reče vratar — i baš o ovoj ćeliji pričao mi je jednu priču stražar Antoan.

Monte Kristo se strese. Taj Antoan je bio njegov čuvar. Skoro je zaboravio njegovo ime i njegovo lice, ali mu se učini kao da ga ugleda kada ga vratar pomenu, tačno onakvog kakav je bio, sa licem zaraslim u bradu, sa smeđim kaputom i svežnjem ključeva, čije mu je zveckanje još zvonilo u ušima.

Grof se okrenu i učini mu se da ga vidi u senci hodnika, još tamnijoj usled svetlosti buktinje koja je gorela u vratarevoj ruci.

— Da li gospodin želi da mu je ispričam? — upita vratar.

— Da, — reče Monte Kristo — ispričajte.

I on spusti ruku na grudi kao da hoće da pritisne srce koje je burno lupalo, uplašeno da će čuti svoju vlastitu istoriju.

— Ispričajte — ponovi on.

— U ovoj ćeliji — poče vratar — nalazio se jedan zatvorenik, to je bilo davno, jedan vrlo opasan čovek, kako izgleda, utoliko opasniji što je bio vrlo preduzimljiv. Jedan drugi čovek nalazio se u ovoj tvrđavi u isto vreme kad i on. Taj nije bio rđav. To je bio neki jadni sveštenik, koji je poludeo.

— Ah, tako! Poludeo? — ponovi Monte Kristo. — A u čemu se sastojalo njegovo ludilo?

— Nudio je milione, da mu vrate slobodu.

Monte Kristo podiže oči k nebu, ali ne ugleda nebo, između njega i nebeskog svoda nalazio se kameni zastor. On pomisli da se ne manje debeo veo nalazio između očiju onih kojima je opat Farija nudio blago i blaga koje im je nudio.

— Da li su se zatvorenici mogli među sobom viđati? — upita Monte Kristo.

— Oh, ne, gospodine, to je bilo izričito zabranjeno, ali su oni tu zabranu izigrali; prokopali su hodnik koji je vezao jednu ćeliju sa drugom.

— A koji je od njih dvojice prokopao taj hodnik?

— Oh, naravno, onaj mladi čovek — reče vratar. — Mladić je bio preduzimljiv i snažan, dok je jadni opat bio star i iznuren. Uostalom, duh mu je bio isuviše nesiguran da bi mogao slediti neku misao.

— Slepci!… — promrmlja Monte Kristo.

— Uglavnom, — produži vratar — mladić je prokopao hodnik. Čime? Ne zna se. Ali prokopao je, i kao dokaz još se vidi trag otvora. Eno, vidite li?

I on primače svoju buktinju zidu.

— Ah! Da, zaista — reče grof glasom promuklim od uzbuđenja.

— Tako su dva zatvorenika bila u vezi. Koliko je vremena trajala ta njihova veza, ne zna se ništa. Ali se jednoga dana stari robijaš razboli i umre. Pogodite šta je učino mladić? — reče vratar prekinuvši priču.

— Recite.

— Odneo je pokojnika i položio ga u svoj krevet, sa licem okrenutim zidu, a zatim se vratio u praznu ćeliju, zatvorio rupu i uvukao se u mrtvačevu vreću. Jeste li ikad čuli za takvu zamisao?

Monte Kristo zatvori oči i oseti kako ponovo doživljava sve utiske koje je doživeo kada mu je ono grubo platno dodirnulo lice, platno hladno kao da se od leša rashladilo.

Vratar produži:

— Vidite, evo kakav je bio njegov plan: mislio je da se mrtvaci sahranjuju u tvrđavi If, i kako je verovao da se za robijaše neće trošiti na sanduke, računao je da će svojim ramenima podići zemlju. Međutim, u tvrđavi je, po nesreći, vladao običaj koji je poremetio njegov plan: mrtvaci nisu sahranjivani, nego su im prosto vezivali đule za noge i bacali ih u more. To su i učinili. Našeg čoveka su tako bacili sa vrha tvrđave, a sutradan su pronašli pravog mrtvaca u njegovom krevetu, i tada je bilo jasno sve, jer su grobari kazali ono što pre toga nisu smeli reći, a to je da su u trenutku kada su telo bacili u vazduh čuli jedan strašan vrisak, koji je istog časa ugušila voda u kojoj je telo iščezlo.

Grof s mukom udahnu vazduh, znoj je tekao po njegovom čelu, strah mu je stezao srce.

"Ne!" promrmlja on. "Ne! Sumnja koju sam osetio bila je samo početak zaborava, ali ovde se ponovo produbljuje rana u srcu i ono postaje željno osvete".

— A robijaš? — upita. — Zar se o njemu nije nikad ništa čulo?

— Nikad, baš nikad. Znate, tu postoje dve mogućnosti: ili je pao pljoštimice i sav se razbio, jer je padao sa visine od pedeset stopa…

— Rekli ste da su mu privezali đule za noge. Morao je pasti uspravno.

— … ili je pao uspravno, — produži vratar — a tada je đule svojom težinom moralo odvući na dno, gde je i ostao, jadni čovek!

— Vi ga žalite?

— Vere mi, da, iako se nalazio u svome elementu.

— Šta hoćete da kažete?

— Pričalo se da je taj nesrećnik bio u svoje vreme pomorski oficir koji je zatvoren kao bonapartista.

"Istino", promrmlja grof, "bog te stvorio da bi isplivala iznad vode i iznad vatre. Jadni mornar živi tako u uspomeni nekih ljudi koji pored ognjišta pričaju njegovu strašnu istoriju i drhte u času kad njihova priča oživljava trenutak u kome je leteo kroz prostor da bi iščezao u dubokom moru".

— I nikad se nije saznalo njegovo ime — upita grof glasno.

— Ah! Kako! — reče čuvar. — Bio je poznat samo pod imenom broj 34.

—Vilfore, Vilfore, — promrmlja Monte Kristo — to si morao toliko puta samom sebi reći kada je moj duh dolazio da te uznemiruje u tvojoj nesanici.

— Da li gospodin želi da produži obilaženje? — upita vratar.

— Da, naročito ako biste hteli da mi pokažete sobu jadnoga opata.

— Ah! Broja 27?

— Da, broja 27 — ponovi Monte Kristo.

I učini mu se kao da još čuje glas opata Farije kako mu kroz zid dovikuje taj broj kada ga je upitao za ime.

— Hodite.

— Čekajte, — reče Monte Kristo — da bacim još jedan pogled na zidove ove ćelije.

— Taman dobro, — reče vodič — zaboravio sam ključ od one druge.

— Idite da ga donesete.

— Ostaviću vam buktinju.

— Ne, ponesite je.

— Ali, ostaćete bez svetlosti.

— Vidim ja ovde i noću.

— Gle, kao i on.

— Ko on?

— Broj 34. Kažu da se bio toliko navikao na pomrčinu, da je video iglu u najmračnijem uglu svoje tamnice.

— Trebalo mu je za to deset godina — promrmlja grof.

Vodič ode i odnese buktinju.

Grof je rekao istinu: posle nekoliko sekundi koje je proveo u pomrčini, razaznavao je sve kao na punom danu.

Tada pogleda svuda oko sebe i stvarno poznade svoju samicu.

— Da, — reče on — evo kamena na koji sam sedao! Evo traga mojih ramena, koja su izdubila svoj otisak u zidu! Evo traga od krvi koja je potekla iz mog čela jednoga dana kada sam hteo da razbijem glavu o zid!… Oh! Ove brojke… Sećam ih se… napisao sam ih jednog dana kad sam računao koliko je godina mome ocu, da bih znao da li ću ga zateći živog, i koliko godina ima Mercedes, da bih znao da li ću je zateći slobodnu… U jednom trenutku, pošto sam završio taj račun, imao sam nadu… Nisam računao sa glađu i sa neverstvom!

I gorki smeh otrže se iz grofovih usta. Video je, kao u snu, kako njegovog oca nose u grob… i kako Mercedes ide pred oltar.

Na drugom zidu mu jedan natpis pade u oči. Još uvek se isticao svojom belinom na zelenkastoj boji kamena.

Bože moj! — pročita Monte Kristo — sačuvaj mi pamćenje!

— Oh, da, — povika on — to je bila moja jedina molitva poslednjih dana. Nisam više tražio slobodu, tražio sam pamćenje, plašio sam se da ne poludim i da ne zaboravim. Bože moj! Sačuvao si mi pamćenje i ja sam se sećao. Hvala, hvala ti, bože!

U tom trenutku svetlost buktinje zatreperi na zidovima; vratar je silazio niz stepenice.

Monte Kristo mu pođe u susret.

— Pođite za mnom — reče vratar.

I povede ga jednim podzemnim hodnikom koji je vodio prema drugom ulazu,

Tu Monte Krista ponovo obuzeše bezbrojna sećanja.

Prvo što mu je palo u oči bio je meridijan koji je na zidu povukao opat Farija i pomoću koga je računao sate, i onda ostaci kreveta na kome je izdahnuo jadni sužanj.

Umesto užasa koji je grof osetio u svojoj ćeliji, jedno blago i nežno osećanje, osećanje zahvalnosti, ispuni mu srce i dve suze kanuše iz njegovih očiju.

— Ovde je bio — reče vodič — ludi opat, i onda mu je mladi čovek dolazio u posetu.

I on pokaza Monte Kristu otvor podzemnog hodnika koji je sa te strane zjapio nezatvoren.

— Prema boji kamena, — produži on — jedan naučnik je ustanovio da su ta dva robijaša morala biti u vezi oko deset godina. Jadni ljudi, moralo im je biti strašno dosadno u toku tog dugog vremena.

Dantes uze iz džepa nekoliko zlatnika i pruži ruku prema tome čoveku koji ga je i po drugi put žalio, i ne poznavajući ga.

Vratar ih primi misleći da prima neki sitni novac, ali pri svetlosti buktinje primeti šta mu je dao posetilac.

— Gospodine, — reče mu on — vi ste se prevarili.

— Kako to?

— Dali ste mi zlatnike.

— Znam.

— Kako? Znate?

— Da.

— I vi baš hoćete da mi date zlatnike?

— Da.

— I mogu ih zadržati mirne duše?

— Da.

Vratar pogleda Monte Krista začuđeno.

— I časno — reče grof kao Hamlet.

— Gospodine, — reče ponovo vratar, koji nije mogao da veruje u tu sreću — gospodine, ne razumem vašu plemenitost.

— Nju je, ipak, lako razumeti, dragi prijatelju — reče grof. — Ja sam bio mornar i vaša me je priča dirnula više nego nekog drugog.

— Onda gospodine, — reče vodič — kad ste vi tako plemeniti, zaslužujete da i ja vama nešto ponudim.

— Šta možeš da mi ponudiš, dragi prijatelju? Školjke? Ili neke izrade od slame? Hvala.

— Ne, gospodine, ne; nešto što je u vezi sa pričom koju sam vam malopre ispričao.

— Je li istina? — povika živo grof. — Šta je to?

— Čujte, — reče vratar — evo šta mi se dogodilo. Rekao sam samome sebi: uvek se nađe nešto u sobi u kojoj je jedan zatvorenik proveo petnaest godina. I počeo sam da ispitujem zidove.

— Ah, zaista! — povika Monte Kristo sećajući se opatovog tajnog skloništa.

— I pošto sam uporno tražio, — produži vratar — otkrio sam da je zid šupalj iznad kreveta i ispod odžaka.

— Da, — reče Monte Kristo — da.

— Izvadio sam kamenje i našao sam…

— Lestvice od konopca, oruđa? — povika grof.

— Otkud i to znate? — upita vratar začuđeno.

— Ne znam, ali pogađam — reče grof. — Obično se takve stvari nalaze u tajnim skloništima robijaša.

— Da, gospodine, — reče vodič — lestvice od konopca i oruđa.

— I još ih imaš? — povika Monte Kristo.

— Ne, gospodine. Prodao sam te predmete, vrlo zanimljive predmete, nekim posetiocima, ali mi je ostalo nešto drugo.

— A šta to? — upita grof sa nestrpljenjem.

— Ostala mi je neka vrsta knjige, ispisana na vrpcama od platna.

— Oh, — povika Monte Kristo — ostala ti je ta knjiga?

— Ne znam da li je to knjiga, — reče vratar — ali mi je ostalo to što vam kažem.

— Idi, donesi mi to, dragi prijatelju, idi, — reče grof — ako je to ono što pretpostavljam, budi spokojan.

— Trčim, gospodine.

I vodič izađe.

Tada grof pobožno kleknu pred ostacima toga kreveta koji su za njega bili kao oltar.

"Oh! Moj drugi oče", reče on, "ti koji si mi dao slobodu, znanje, bogatstvo, ti koji si, nalik na stvorenja čija je priroda iznad naše, znao dobro i zlo, ako u dubini groba ostaje nešto od nas što zadrhti na glas onih koji su ostali na zemlji, ako u preobražaju koji trpi leš nešto duhovno lebdi na mestima na kojima smo mnogo voleli ili mnogo patili, plemenito srce, duboka dušo, preklinjem te onom očinskom ljubavlju koju si mi poklanjao i sinovljim poštovanjem na koje sam ti se zavetovao, nekom rečju, nekim znakom, na bilo koji način oslobodi me od ovog ostatka sumnje, koja će se pretvoriti u grižu ako se ne pretvori u ubeđenje."

Grof obori glavu i sklopi ruke.

— Izvolite, gospodine! — reče jedan glas iza njega.

Monte Kristo se strese i okrenu.

Vratar mu je pružao one platnene vrpce kojima je opat Farija poveravao, svoja bogata znanja. Taj rukopis je bio veliko delo opata Farije o kraljevskoj vlasti u Italiji.

Grof ga zgrabi sa nestrpljenjem, pogled mu najpre pade na moto i on pročita:

Iščupaćeš zube zmaju i bacićeš lavove pod noge, rekao je Gospod.

— Ah, — uzviknu on — evo odgovora! Hvala ti, oče, hvala!

A onda izvadi iz džepa jedan mali novčanik u kome je bilo deset novčanica po hiljadu franaka.

— Evo, — reče on — uzmi ovaj novčanik.

— I to mi dajete?

— Da, ali pod uslovom da pogledaš u nj tek pošto ja odem.

I spustivši na grudi relikviju koju je našao i koja je za njega vredela koliko najveće blago, on žurno izađe iz podzemlja i, pošto je ponovo ušao u barku, reče:

— U Marselj.

"Teško onima", reče "koji su me zatvorili u ovu memljivu tamnicu i onima koji su zaboravili da sam u njoj bio zatvoren."

Prolazeći ponovo ispred Katalana, grof se okrenu na drugu stranu i uvivši glavu u ogrtač, promrmlja ime jedne žene. Pobeda je bila potpuna; grof je dva puta savladao sumnju.

To ime, koje je izgovorio sa nežnošću sasvim bliskom ljubavi, bilo je ime Hajdejino.

Pošto je izišao na kopno, Monte Kristo se uputi prema groblju, znajući da će tamo naći Morela.

I on je pre deset godina sa sinovljim poštovanjem na tome groblju tražio jedan grob, ali ga je tražio uzalud. On, koji se vratio u Francusku sa milionima, nije mogao naći grob svoga oca umrlog od gladi.

Morel je na taj grob stavio krst, ali kako je krst pao, grobar ga je naložio na vatru, kao što rade svi grobari sa onim starim drvetom koje leži po grobovima.

Čestiti trgovac je, međutim, bio srećniji: umro je na rukama svoje dece koja su ga ispratila i sahrahila pored njegove žene.

Dve široke mramorne ploče, na kojima su bila ispisana njihova imena, ležale su jedna pored druge, ograđene gvozdenom ogradom u senci četiri čempresa.

Maksimilijan je stajao naslonjen na jedan od tih čempresa, gledajući netremice dva groba, očima praznim, bez pogleda.

Njegov bol je bio dubok, skoro bezuman.

— Maksimilijane, — reče mu grof — ne treba gledati tamo, nego gore.

I on mu pokaza nebo.

— Mrtvi su svugde — reče Morel. — Zar mi to niste rekli baš vi kada ste me poveli iz Pariza?

— Maksimilijane, — reče grof — pitali ste da li bismo se mogli na našem putovanju zaustaviti nekoliko dana u Marselju. Da li je to još uvek vaša želja?

— Nemam više želja, grofe, ali mi se čini da će mi čekanje biti ovde manje teško nego na nekom drugom mestu.

— Utoliko bolje, Maksimilijane, jer vas ostavljam i nosim sa sobom vašu reč, zar ne?

— Ah! Zaboraviću je, grofe, —reče Morel — zaboraviću je!

— Ne, nećete je zaboraviti, jer ste vi pre svega častan čovek, Morele, jer ste se zakleli, jer ćete se i opet zakleti.

— Oh, grofe, smilujte mi se! Grofe, strašno sam nesrećan.

— Znao sam čoveka nesrećnijeg od vas, Morele.

— To nije moguće.

— Na žalost, — reče Monte Kristo — naše se jadno čovečanstvo može pohvaliti time da se svaki čovek smatra nesrećnijim od nekog drugog nesrećnika koji plače i jeca pored njega.

— Ko može biti nesrećniji od čoveka koji je izgubio jedino dobro koje je na svetu voleo i želeo?

— Čujte, Morele, — reče Monte Kristo — saslušajte nekoliko trenutaka ono što ću vam reći. Poznavao sam čoveka koji je kao i vi sve svoje nade za sreću položio u jednu ženu. Taj je čovek bio mlad, imao je starog oca koga je voleo, verenicu koju je obožavao i s kojom se upravo hteo oženiti, kada mu, iznenada, jedna od onih ćudi sudbine zbog kojih bi čovek posumnjao u božju dobrotu da mu bog docnije ne pokaže da je za njega sve samo jedno sredstvo kojim vodi svome beskonačnom jedinstvu, kada mu, velim, iznenada jedna ćud sudbine oduze slobodu, verenicu, budućnost o kojoj je sanjao i za koju je verovao da je već ima, jer je bio slep, jer je umeo da čita samo u sadašnjici, i baci ga na dno tamničke ćelije.

— Ah, — uzdahnu Morel — iz ćelije se izađe posle osam dana, posle mesec dana, posle godinu dana,

— On je ostao u njoj četrnaest godina, Morele, — reče grof spustivši ruku na rame mladog čoveka.

Maksimilijan se strese.

— Četrnaest godina! — promrmlja on.

— Četrnaest godina, — ponovi grof. — I on je u toku tih četrnaest godina imao mnoge trenutke očajanja. I on je, kao i vi, Morele, verovao da je najnesrećniji čovek na svetu i hteo je da se ubije.

— I šta je bilo? — upita Morel.

— Šta je bilo! U poslednjem času bog mu se javio putem jednog čoveka, jer bog više ne čini čuda. Možda u prvom trenutku nije shvatio tu beskrajnu gospodnju milost, jer je potrebno izvesno vreme da se potpuno otvore oči ispunjene suzama, ali se najzad savladao i čekao je strpljivo. Jednoga dana je čudom izašao iz groba, preobražen, bogat, moćan, skoro bog. Prvi mu se krik otrgao za ocem: otac mu je bio mrtav.

— I moj je otac umro — reče Morel.

— Da, ali je vaš otac umro na vašim rukama, voljen, srećan, poštovan, bogat, dok je njegov otac umro siromašan, očajan, sumnjajući u boga, i kada je deset godina posle njegove smrti njegov sin tražio očev grob, grob je bio iščezao i niko mu nije mogao reći: "Ovde počiva u Gospodu srce koje je toliko volelo".

— Oh! — uzdahnu Morel.

— Taj je čovek, dakle, bio sin nesrećniji nego što ste vi, Morele, jer nije znao čak ni gde je grob njegovog oca.

— Ali, — reče Morel — ostala mu je bar žena koju je voleo.

— Varate se, Morele; ta je žena…

— Umrla? — povika Maksimilijan.

— Još gore: bila je neverna. Udala se za jednog od onih koji su progonili njenog verenika. Vidite li, dakle, Morele, da je taj čovek bio nesrećniji od vas.

— I tome je čoveku — upita Morel — bog poslao utehu?

— Poslao mu je bar spokojstvo.

— I taj čovek još može biti srećan jednoga dana?

— On se nada, Maksimilijane.

Mladi čovek obori glavu na grudi.

— Vi imate moje obećanje, — reče on posle jednog trenutka ćutanja i, pruživši ruku Monte Kristu, dodade: — Samo, setite se…

— Petog oktobra, Morele, čekaću vas na ostrvu Monte Kristo. Četvrtog će vas jedna jahta čekati u luci Bastije; jahta će se zvati Eurus; vi ćete kazati svoje ime kapetanu, koji će vas dovesti k meni. Dogovorili smo se, zar ne, Maksimilijane?

— Dogovorili smo se, grofe, i ja ću učiniti kako smo se dogovorili; ali setite se da petog oktobra…

— Vi ste dete koje još ne zna šta je obećanje jednog čoveka… Rekao sam dvadeset puta, ako toga dana budete još želeli da umrete, ja ću vas u tome pomoći, Morele. Zbogom.

— Ostavljate me?

— Da, imam posla u Italiji. Ostavljam vas samog, samog da se hvatate u koštac sa nesrećom, samog sa onim orlom snažnih krila koga bog šalje svojim izabranicima da ih donese pred njegove noge: priča o Ganimedu nije bajka, Maksimilijane, nego alegorija.

— Kada odlazite?

— Ovog trenutka; parobrod me čeka, za jedan sat ću biti daleko od vas. Da li ćete me ispratiti do luke, Morele?

— Stojim vam na raspoloženju, grofe.

— Zagrlite me!

Morel otprati grofa do luke. Dim je već izbijao kao ogromna perjanica iz crnog dimnjaka dižući se prema nebu. Brod ubrzo krenu, a sat docnije, kao što je rekao Monte Kristo, ta ista perjanica beličastog dima šarala je jedva primetno istočni horizont, zamračen prvim noćnim maglama.

17. PEPINO

U isto vreme kada je grofov parobrod nestao iza rta Moržiu, jedan čovek je jureći poštanskim kolima od Firence za Rim prošao kroz varošicu Akvapendente. Prevalio je veliki put, a ipak nije postao sumnjiv.

Obučen u redengot, ili pre u vrskaput, koji je od putovanja već bio strašno izgužvan, a ispod koga se nazirala još uvek svetla i čista traka Legije časti prikačena za kaput, taj je čovek, videlo se odmah, ne samo po tome znaku nego i po naglasku sa kojim je govorio kočijašu, morao biti Francuz. Još jedan dokaz da je rođen u zemlji svetskog jezika bilo je i to što nije znao drugih talijanskih reči osim reči poznatih iz muzike, koje mogu kao Figarovo goddam, zameniti sve finese drugog jezika.

— Allegro! — govorio je on kočijašima na svakoj uzbrdici.

— Moderato! — govorio je svaki put kada bi silazili nizbrdo.

A bog zna koliko ima uspona i nizbrdica kada se ide iz Firence u Rim preko Akvapendente!

Te su dve reči, uostalom, veoma zasmejavale one čestite ljude kojima su bile upućivane.

Pred večnim gradom, to jest kada su stigli u Stortu, mesto iz koga se vidi Rim, putnik ne oseti onu oduševljenu radoznalost koja nagoni svakog stranca da se pridigne sa svoga sedišta i da pokuša neće li videti čuvenu Crkvu svetog Petra, koja se primeti daleko pre nego što se razaznaju druge građevine. Ne, on izvuče samo novčanik iz džepa, a iz novčanika neku hartiju dva puta previjenu, koju razvi i ponovo previ sa pažnjom nalik na poštovanje i samo reče:

— Dobro je, još je uza me.

Kola prođoše kroz vrata Popolo, skrenuše nalevo i zaustaviše se pred hotelom London.

Gazda Pastrini, naš stari poznanik, dočeka putnika na vratima sa šeširom u ruci.

Putnik siđe iz kola, poruči dobar ručak i raspita se za adresu kuće Tomsom i Frenč, koju su mu odmah rekli, jer je to bila jedna od najpoznatijih kuća u Rimu.

Nalazila se u ulici Banaka, blizu svetog Petra.

U Rimu, kao i svugde, dolazak poštanskih kola predstavlja događaj. Desetak mladih potomaka Marijusa i braće Graha, bosonogih, pocepanih lakata, sa rukama živopisno savijenim iznad glave i sklopljenim na potiljku, posmatralo je putnika, poštanska kola i konje. Tim prvorazrednim uličnim mangupima pridružilo se desetak besposlenjaka iz Papske države, koji lutaju ulicama i pljuju u Tibar sa Mosta svetog Anđela kada u Tibru ima vode.

A kako rimski mangupi i besposličari, srećniji od njima sličnih u Parizu, razumeju sve jezike a naročito francuski, razumeli su kad je putnik zatražio sobu i ručak i upitao za adresu kuće Tomson i Frenč.

Posledica je bila da se jedan čovek izdvojio iz grupe radoznalaca kada je novodošavši izašao iz hotela sa neizbežnim čičeronom, i da je pošao na izvesnoj udaljenosti od stranca, a da ga putnik nije primetio, niti bi se reklo da ga je primetio putnički vodič. Čovek ih je pratio sa takvom veštinom sa kakvom bi to izveo neki pariski policijski agent.

Francuzu se toliko žurilo da poseti kuću Tomson i Frenč, da nije hteo da sačeka ni da se konji upregnu; naredio je da ga kola stignu u putu ili da ga sačekaju pred bankarevim vratima.

Stigao je pred banku pre kola.

Francuz uđe, ostavivši u predsoblju svog vodiča, koji odmah poče da razgovara sa dvojicom ili trojicom onih majstora bez zanata, ili pre sa hiljadu zanata, koji se nalaze u Rimu pred vratima bankara, pred crkvama, oko razvalina, muzeja ili pozorišta.

Čovek koji se izdvojio iz grupe radoznalaca uđe u isto vreme kada i Francuz. Francuz zazvoni na vratima kancelarije i uđe u prvu sobu; njegova senka učini isto.

— Gospoda Tomson i Frenč? — upita stranac.

Jedan čovek, neka vrsta lakeja, ustade na znak činovnika koji je sedeo u prvoj kancelariji.

— Koga ću prijaviti? — upita lakej, spremajući se da pođe ispred stranca.

— Gospodina barona Danglara — odgovori putnik.

— Izvolite — reče lakej.

Jedna vrata se otvoriše; lakej i baron iščezoše iza njih. Čovek koji je ušao iza Danglara sede na klupu nameštenu za one koji čekaju.

Činovnik je produžio da piše i dalje u toku nekih pet minuta. Za to vreme je čovek koji je sedeo ostao potpuno miran i potpuno nepomičan.

A onda činovnikovo pero prestade da škripi po hartiji, činovnik diže glavu, pogleda pažljivo oko sebe i, pošto se uveri da su sami, reče:

— Ah, ah! To si ti, Pepino?

— Da! — odgovori lakonski čovek.

— Namirisao si nešto dobro kod ovog debelog čoveka?

— Od ovoga neće biti velike vajde; već smo obavešteni.

— Znači da već znaš zašto je došao ovamo, radoznalče.

— Dođavola, došao je da digne pare; samo ne znam koji iznos.

— Odmah ćeš saznati, prijatelju.

— Vrlo dobro; ali nemoj, kao neki dan, da mi daš pogrešna obaveštenja.

— Šta hoćeš da kažeš i o kome govoriš? O onom Englezu što je neki dan odneo odavde tri hiljade zlatnika?

— Ne, taj je stvarno imao tri hiljade zlatnika i mi smo ih našli. Ja govorim o onome ruskom knezu.

— I šta?

— Kako šta! Najavio si nam trideset hiljada a našli smo svega dvadeset i dve.

— Niste dobro tražili.

— Pretres je izvršio lično Luiđi Vampa.

— U tome slučaju, ili je platio dugove…

— Rus?

— Ili je potrošio novac.

— To je već moguće.

— To je sigurno. Ali, pusti me da idem na moju osmatračnicu. Francuz će svršiti svoj posao a neću saznati tačnu cifru.

Pepino klimnu glavom, izvadi iz džepa brojanice i poče da mrmlja neku molitvu, dok činovnik nestade iza istih vrata na koja su ušli lakej i baron.

Posle desetak minuta pojavi se činovnik zračeći od zadovoljstva.

— Dakle? — upita Pepino svog prijatelja.

— Diži na uzbunu! — reče prokurista. — Suma je okrugla.

— Pet do šest miliona, je li tako?

— Da; otkuda znaš?

— Novac će se isplatiti po nalogu njegove ekselencije grofa od Monte Krista.

— Ti poznaješ grofa?

— Nalog glasi na Rim, Veneciju i Beč.

— Tako je! — povika činovnik. — Kako si tako dobro obavešten?

— Rekao sam ti da smo unapred upozoreni.

— Pa što se onda obraćaš meni?

— Da bih bio siguran da je to zaista čovek sa kojim imamo posla.

— To je zaista on… pet miliona. Lepa svota, šta veliš, Pepino?

— Da.

— Mi nikada nećemo imati toliko.

— Ili će nam od nje zapasti samo mrvice — odgovori Pepino filozofski.

— Pst! Evo našeg čoveka.

Činovnik prihvati svoje pero, Pepino svoje brojanice; kada su se vrata otvorila, jedan je pisao, drugi se molio.

Na vratima se pojavi Danglar, sav srećan, sa bankarom koji ga je do vrata ispratio.

Iza Danglara izađe i Pepino.

Kao što je bilo dogovoreno, kola su čekala Danglara pred kućom Tomson i Frenč. Čičeron je držao vrata otvorena: čičeron je jedno veoma uslužno lice koje se može upotrebiti za sve.

Danglar uskoči u kola, lak kao mladić od dvadeset godina.

Čičeron zatvori vrata i pope se pored kočijaša.

Pepino se pope na zadnje sedište.

— Da li Njegova ekselencija želi da vidi Crkvu svetog Petra? — upita čičeron.

— Što će mi to? —odgovori baron.

— Pa da vidite.

— Nisam došao u Rim da gledam, — reče Danglar glasno, a zatim dodade tiho sa lakomim osmehom: — došao sam da izvučem…

I on stvarno izvuče svoj novčanik, u koji stavi jedno pismo.

— Znači Njegova ekselencija ide?…

— U hotel.

— Kod Pastrinija — reče čičeron kočijašu.

I kola krenuše tako brzo kao da nisu bila najmljena nego sopstvena.

Deset minuta docnije baron se vrati u svoju sobu, a Pepino se namesti na klupu ispred hotela, pošto je nekoliko reči prišapnuo na uho jednome od onih potomaka Marijusa i Graha koje smo spomenuli u početku ove glave, a koji pojuri prema Kapitolu koliko su ga noge nosile.

Danglar je bio zadovoljan i umoran; spavalo mu se. On leže, stavi novčanik pod jastuk i zaspa.

Pepino je imao dosta vremena, kockao se sa fakinima, izgubio je tri dukata i da bi se utešio, popio je bocu vina iz Orvijeta.

Sutradan se Danglar probudio kasno, iako je rano legao; pet ili šest noći spavao je vrlo slabo, ako je uopšte spavao.

Obilno je ručao i, ne brinući se ni najmanje, kao što je rekao, za lepote večnog grada, on poruči poštanske konje za podne.

Ali Danglar nije računao sa policijskim formalnostima i sa lenošću gazde poštanskih kola.

Konji su stigli tek u dva časa, a čičeron je doneo overen pasoš tek u tri.

Sve su te pripreme privukle veliki broj besposličara pred gazda Pastrinijeva vrata.

Potomci Graha i Marijusa takođe nisu izostali,

Baron prođe pobedonosno između tih mangupa, koji su ga nazivali ekselencijo da bi izvukli od njega neku paru.

Kako se Danglar, čovek veoma popularan, kao što je poznato, zadovoljavao dotada titulom barona i kako još nije bio nazivan ekselencijom polaska mu ta nova titula i on podeli nekoliko novčića toj rulji, koja bi bila spremna da ga za još nekoliko novčića nazove i visočanstvom.

— Kojim putem? — upita kočijaš na italijanskom.

— Putem za Ankonu — odgovori baron.

Gazda Pastrini prevede pitanje i odgovor i konji krenuše u galopu.

Daglar je, u stvari, želeo da otputuje u Veneciju i da tu podigne jedan deo svoga imanja, a da iz Venecije pređe u Beč, gde bi podigao i ostatak.

Namera mu je bila da se zadrži u tom gradu, za koji su mu tvrdili da je grad razonode.

Nije prešao ni tri milje rimskom kampanjom, a noć je već počinjala da pada. Danglar nije pretpostavljao da će krenuti tako kasno, inače bi ostao u Rimu. On upita kočijaša za koje će vreme stići u najbliži grad.

— Non capisco — odgovori kočijaš.

Danglar klimnu glavom kao da je hteo reći:

— Vrlo dobro.

Kola produžiše svojim putem.

— Zaustaviću se na prvoj stanici — reče Danglar u sebi.

Danglar je još uvek osećao izvestan ostatak one ugodnosti u kojoj je uživao uoči toga dana i koja mu je omogućila da provede prijatnu noć. Udobno se ispružio u dobrim engleskim kolima sa dvostrukim oprugama i osećao je kako ga dva dobra konja voze u galopu. Do stanice je bilo sedam milja, to je znao. Šta će drugo da radi čovek kad je bankar i kad je srećno bankrotirao.

Danglar je desetak minuta mislio na svoju ženu, koja je ostala u Parizu, a drugih desetak minuta na svoju kćer, koja je lutala po svetu sa gospođicom od Armilija; daljih deset minuta poklonio je svojim poveriocima, razmišljajući o načinu na koji će upotrebiti njihov novac. A onda, pošto više nije imao ništa o čemu bi mislio, zatvori oči i zaspa.

Pokatkad bi, međutim, prodrman malo jače, otvorio za trenutak oči; tada bi osetio kako ga istom brzinom vuku konji kroz istu rimsku kampanju duž koje su se pružale ruševine Akvadukta, koje su ličile na divove od granita, skamenjene baš kad su bili u najvećeiri pokretu. Noć je bila hladna, mračna, kišovita i za čoveka koji je napola spavao bilo je mnogo bolje da i dalje drema u svojim kolima nego da proviruje kroz prozor i da o tome gde se nalaze pita kočijaša, koji nije znao da odgovori ništa drugo osim: Non capisco.

Danglar, dakle, produži da spava, pomislivši da će imati vremena da se probudi na stanici.

Kola se zaustaviše. Danglar pomisli da je već stigao na toliko željeni cilj.

On otvori oči, pogleda kroz okno očekujući da će se naći usred nekog grada, ili bar nekog sela. Ali ne vide ništa osim neke usamljene čatrlje i tri do četiri čoveka koji su promicali kao senke.

Danglar sačeka jedan trenutak da kočijaš dođe i zatraži od njega novac za vožnju na tom delu puta. Nameravao je da tom prilikom zatraži izvesna obaveštenja od svog novog kočijaša. Međutim, konji su ispregnuti i zamenjeni novim a da niko nije došao da zatraži novac od putnika. Danglar, začuđen, otvori vrata, ali ga jedna snažna ruka odmah odgurnu i kola krenuše.

Baron se, zaprepašćen, potpuno razbudi.

— Hej, — reče on kočijašu. — Hej! Mio caro!

To je bilo još nešto malo italijanskog što je Danglar upamtio kada je njegova kći pevala romanse sa knezom Kavalkantijem.

Ali mio caro ne odgovori ništa.

Danglar se tada zadovolji da otvori samo prozorče.

— Hej, prijatelju! Kuda idemo? — reče on proturivši glavu kroz okno.

— Dentro la testa! — povika jedan zapovednički i ozbiljni glas, propraćen pretećim gestom.

Danglar shvati da dentro la testa znači: uvuci glavu. Kao što se vidi, brzo je napredovao u učenju italijanskog jezika.

On posluša, ali ne bez izvesne zabrinutosti. Međutim, kako je njegova zabrinutost rasla iz minuta u minut, posle nekoliko trenutaka iz njegovog duha nestade one praznine koju smo spomenuli kada je kretao na put i koja ga je navela na san. Duh mu ispuniše misli koje su bile u stanju da probude interesovanje svakog putnika, a naročito putnika u Danglarevom položaju.

Oči mu zadobiše u pomrčini onu istančanost koju im, u prvom trenutku, daju snažna uzbuđenja, dok docnije otupe usled suviše naporne upotrebe. Pre nego što čovek oseti strah, on obično vidi stvari onakve kakve jesu; kada se uplaši, vidi ih dvostruke, a pošto strah prođe, onda mu je sve nejasno pred očima.

Danglar ugleda jednog čoveka uvijenog u ogrtač kako u galopu jaše pored vrata sa desna.

— Biće da je žandarm — pomisli on. — Da nisu francuski telegrafi javili za mene papskim vlastima?

On se reši da izađe iz te neizvesnosti.

— Kuda me vodite? — upita on.

— Dentro la testa! — ponovi isti glas sa istim pretećim tonom.

Danglar se okrenu prema vratima sleva.

Drugi čovek je jahao u galopu pored levih vrata.

— Zaista, — reče Danglar u sebi, dok mu je znoj izbijao po čelu — sigurno sam uhvaćen.

I on se zavali duboko u kola, ali ovoga puta ne da bi spavao, nego da bi razmišljao.

Trenutak docnije pojavi se mesec.

Iz dubine svojih kola Danglar baci pogled na kampanju; on ugleda one velike akvadukte, kamene aveti koje je ranije samo letimice zapazio ali, umesto da ih vidi sdesna, sada su mu bili s leve strane.

On shvati da su kola okrenula nazad i da su ga vraćali u Rim.

— Oh, nesrećniče, — promrmlja on — izgleda da je izdejstvovana ekstradicija.

Kola su jurila i dalje strašnom brzinom. Prošao je jedan mučan sat, jer je begunac, sa svakim novim znakom koji bi se usput ukazao, zaključivao bez i najmanje sumnje da ga vraćaju nazad istim putem. Konačno ugleda neku tamnu masu, prema kojoj su, kako mu se činilo, kola jurila. Ali se kola okrenuše i produžiše duž te tamne mase. To su bile zidine koje okružavaju Rim.

— Oh, oh! — promrmlja Danglar. — Ne vraćamo se u grad, znači da nisam uhapšen. Bože moj, da nisu…

Kosa mu se diže na glavi.

On se seti onih zanimljivih priča o rimskim razbojnicima kojima se tako malo veruje u Parizu, a koje je Albert od Morserfa pričao gospođi Danglar i Evgeniji kada je izgledalo da će mladi vikont postati sin prve a muž druge.

— Da nisu to lopovi! — promrmlja on.

Kola iznenada naiđoše na nešto tvrđe nego što je peskom nasuti drum. Danglar se usudi da pogleda sa obe strane druma i primeti spomenik čudnog oblika. Morserfova se priča javljala sada u njegovom sećanju sa svim pojedinostima i on pomisli da se morao nalaziti na Apijskom putu.

Levo od kola, u nekoj vrsti doline, videlo se neko kružno udubljenje.

To je bio Karakalin cirkus.

Na jednu reč čoveka koji je u galopu jahao pored desnih vrata kola se zaustaviše.

U isti mah se otvoriše leva vrata.

— Scendi! — naredi jedan glas.

Danglar siđe istoga časa; još nije govorio italijanski, ali je već razumevao.

Ni živ ni mrtav, baron pogleda oko sebe. Okružavala su ga četiri čoveka, ne računajući kočijaša.

— Di qua, — reče jedan od te četvorice, silazeći niz malu stazu koja je sa Apijskog puta vodila u valovitu ravnicu Rimske kampanje.

Danglar pođe za svojim vodičem bez protivljenja i nije se morao okrenuti da bi saznao da tri ostala čoveka idu za njim.

Međutim, učini mu se da se ti ljudi zaustavljaju kao straža na približno jednakim razmacima.

Posle desetak minuta hoda, za koje vreme Danglar ne progovori sa svojim vodičem ni jedne jedine reči, nađe se između jedne humke i visokog travnatog grma. Tri čoveka, koja su tu stajala bez reči, činila su trougao u čijoj se sredini Danglar nalazio.

Hteo je da govori, ali mu se jezik zapleo.

— Avanti! — reče isti glas odsečnim i zapovedničkim tonom.

Ovoga puta je Danglar dvostruko razumeo: razumeo je reči i razumeo je gest, jer ga je čovek koji je išao za njim tako surovo gurnuo napred, da on udari u svoga vodiča.

Vodič je bio naš prijatelj Pepino, koji se uvuče u visoke trave kroz jedan vijugavi prolaz, u kome bi samo kune i gušteri mogli poznati prokrčen trag.

Pepino se zaustavi pred nekom stenom iznad koje se nalazio jedan gust grm; ta stena, napola otvorena kao očni kapak, propusti mladog čoveka, koji nestade iza nje kao što u rupi na podu nestaju đavoli u našim pozorišnim predstavama.

Glas i gest čoveka koji je išao iza Danglara nateraše bankara da učini isto. Sumnje više nije bilo, francuski bankrot je imao posla sa rimskim razbojnicima.

Danglar se pomiri s tim kao čovek koji se nalazi između dve strašne opasnosti i koji je od straha postao hrabar. I pored svog trbuha, prilično slabo podešenog za uvlačenje u pećine Rimske kampanje, on se provuče iza Pepina, zatvori oči, pusti se da klizi i pade na noge.

Pošto je dodirnuo zemlju, ponovo otvori oči.

Put je bio širok ali crn. Pepino, koji više nije imao razloga da se krije jer se već nalazio kod kuće, ukresa ognjilo i zapali buktinju.

Druga dva čoveka siđoše, kao zaštitnica, iza Danglara, gurajući ga kada bi se slučajno zaustavio. Tada ga doteraše, idući u blagom usponu, do središta jedne raskrsnice jezivog izgleda.

U zidovima su bile izbušene rupe kao mrtvački sanduci, postavljeni jedni iznad drugih. Te su se rupe isticale na belom zidu kao očne duplje na mrtvačkim glavama.

Jedan stražar udari levom rukom o svoj karabin.

— Ko ide? — viknu on.

— Prijatelj, prijatelj! — reče Pepino. — Gde je kapetan?

— Tamo, — reče stražar, pokazavši preko ramena neku vrstu velike sale koja je bila izdubljena u steni i iz koje je svetlost dopirala u hodnik kroz velike zasvođene otvore.

— Dobar plen, kapetane, dobar plen — reče Pepino na italijanskom.

I povede Danglara, uhvativši ga za jaku od redengota, prema jednom otvoru koji je ličio na vrata i kroz koji se ulazilo u prostoriju od koje je, kako se činilo, kapetan napravio svoj stan.

— Je li to taj čovek? — upita kapetan, koji je veoma pažljivo čitao Život Aleksandrov od Plutarha.

— Lično on, kapetane, on lično.

— Vrlo dobro. Pokažite mi ga.

Na to prilično drsko naređenje Pepino tako naglo prinese svoju buktinju Danglarovom licu, da Danglar živo ustuknu da mu ne bi planule obrve.

Njegovo uzrujano lice pokazivalo je sve znake nemoćnog i odvratnog užasa.

— Taj je čovek umoran, — reče kapetan — odvedite ga u krevet.

— Oh, — promrmlja Danglar — taj je krevet verovatno mrtvački kovčeg izbušen u zidu, a san je smrt koju će mi zadati jedan od ovih noževa što svetlucaju u tami.

I stvarno, u tamnim dubinama ogromne dvorane videlo se kako se na svojim ležištima od suve trave ili od vučjih koža pridižu drugovi čoveka koga je Albert od Morserfa zatekao kako čita Cezarove Komentare, a koga je Danglar našao da čita Život Aleksandrov.

Bankar potmulo zajeca i pođe za svojim vodičem: nije pokušao ni da moli ni da viče, više nije imao ni snage, ni volje, ni moći, niti je išta osećao: išao je jer su ga vukli.

On se udari o jedan stepenik i shvati da se pred njim nalaze stepenice. Instinktivno se sagnu da ne bi razbio čelo i nađe se u ćeliji isklesanoj u steni.

Ta je ćelija bila čista, iako gola, suva, iako se nalazila pod zemljom na dubini koju nije bilo moguće odrediti.

Krevet od suvih trava, pokriven kozjim kožama, bio je ako ne izdignut a ono prostrt u jednom uglu ćelije. Kad je ugleda, Danglaru se učini kao da vidi sveti simbol svoga spasenja.

— Oh! Hvala ti, bože, — promrmlja on — to je pravi krevet.

Bilo je to drugi put u toku jednog časa da je spomenuo boga; to mu se nije desilo već deset godina.

— Ecco — reče vodič.

I, gurnuvši Danglara u ćeliju, zatvori vrata za njim.

Reza zaškripa; Danglar je bio zarobljen.

Uostalom i da nije bilo reze, trebalo bi biti sveti Petar i imati za vodiča nebeskog anđela pa proći između te posade koja je čuvala Katakombe svetog Stefana, a koja je logorovala oko svoga vođe, u kome su naši čitaoci sigurno poznali Luiđija Vampu.

Danglar takođe poznade toga razbojnika, u čije postojanje nije hteo da veruje kada je Morserf pokušavao da ga predstavi Francuskoj. Ne samo da je poznao Vampu nego i ćeliju u kojoj je Morserf bio zatvoren, i koja je po svoj prilici bila odeljenje za strance.

Te je uspomene Danglar sa izvesnom radošću raspredao u sebi nadugo i naširoko i one su ga umirivale. S obzirom da ga nisu ubili odmah, razbojnici verovatno nisu ni imali nameru da ga ubiju.

Zarobili su ga da bi ga pokrali, a kako je uza se imao svega nekoliko zlatnika, tražiće za njega otkup.

Setio se da je Morserf bio procenjen na nekih četiri hiljade talira; kako je za sebe smatrao da ima izgled daleko važnije ličnosti nego Morserf, on u svojim mislima odredi za sebe otkup od osam hiljada talira.

Osam hiljada talira iznosilo je četrdeset i osam hiljada franaka.

Ostalo mu je još nekih pet miliona i pedeset hiljada franaka.

A sa tim se novcem čovek može svugde izvući iz nezgode.

Dakle, skoro siguran da će se izvući, s obzirom da nema primera da je ikad jedan čovek bio procenjen na pet miliona i pedeset hiljada franaka, Danglar se pruži na krevet, na kome se prevrnu dva tri puta i zaspa sa spokojstvom junaka čiju je istoriju čitao Luiđi Vampa.

18. JELOVNIK LUIĐIJA VAMPE

Posle svakog sna, izuzev sna koga se plašio Danglar, dolazi buđenje.

Danglar se probudi.

Za Parižanina koji je navikao na svilene zavese, na zidove obložene kadifom, na miris koji se širi iz drveta koje dogoreva u kaminu i miris koji se spušta iz satenskih baldahina, buđenje u pećini od krede mora biti kao rđav san.

Kada je dodirnuo svoje pokrivače od jareće kože, Danglar je morao poverovati da je sanjao Samojede ili Laponce.

Ali je u takvim prilikama jedna sekunda dovoljna da se sumnja pretvori u najpuniju izvesnost.

— Da, da, — promrmlja on — ja sam u rukama razbojnika o kojima nam je govorio Albert od Morserfa.

Prvo što je učinio bilo je da udahne duboko, da bi se uverio da nije ranjen: to je bio način koji je našao u Don Kihotu, jedinoj knjizi iz koje je nešto zapamtio.

— Ne, — reče on — nisu me ni ubili ni ranili, ali su me verovatno pokrali.

On brzo zavuče ruke u džepove. Ništa nije dirano: sto zlatnika koje je rezervisao za putovanje od Rima do Venecije nalazilo se u džepu od pantalona, a novčanik u kome je bilo kreditno pismo na pet miliona i pedeset hiljada franaka bio je i dalje u džepu redengota.

— Čudni razbojnici, — reče on u sebi — ostavili su mi i kesu i novčanik. Kao što sam i mislio sinoć kad sam legao, uceniće me. Gle! Imam i časovnik. Da vidimo koliko je sati.

Danglarov časovnik, Bregeovo remek-delo, koji je brižljivo navio pred polazak na put, otkuca pet i po časova ujutru. Bez sata Danglar ne bi imao pojma koliko je sati, jer u njegovu ćeliju dnevno svetlo nije dopiralo.

Da li je trebalo izazvati razbojnike da se izjasne? Da li je trebalo strpljivo čekati da to sami učine? Ovo drugo je bilo pametnije i Danglar je čekao.

Čekao je do podne.

Cele noći je jedan stražar bdeo pred njegovim vratima. U osam časova ujutru straža je smenjena.

Tada Danglar zažele da vidi ko ga čuva.

Primetio je da se zraci svetlosti, ali ne dnevne, nego svetlosti lampe, probijaju između dasaka na vratima, koje nisu bile dobro sastavljene. On se približi jednoj od tih pukotina baš u trenutku kada je razbojnik pio nekoliko gutljaja rakije iz jedne mešine iz koje se širio zadah od koga se Danglaru smuči.

— Pih! — reče on povukavši se u dno svoje ćelije.

U podne je čoveka sa rakijom smenio novi stražar. Danglara je zainteresovalo da vidi svog novog čuvara i on se ponovo približi pukotini.

To je bio razbojnik atletskog rasta, golijat ogromnih očiju, debelih usana, pljosnatog nosa; upleteno pramenje riđe kose padalo mu je po ramenima kao zmije.

— Oh, oh, — reče Danglar — ovaj više liči na alu nego na ljudsko biće; u svakom slučaju, ja sam star i prilično žilav i nisam baš za jelo.

Kao što se vidi, Danglar se još toliko dobro drzao, da je bio raspoložen za šalu.

U istom trenutku, kao da mu je hteo dokazati da nije ljudožder, njegov čuvar sede pravo prema vratima njegove ćelije, izvadi iz torbe komad mrkog hleba, luka i sira i poče proždrljivo da jede.

— Đavo me odneo, — reče Danglar bacivši kroz pukotinu na vratima pogled na razbojnikov ručak — đavo me odneo ako razumem kako se može jesti takvo đubre.

I on se odmače i sede na jareće kože, koje su ga podsećale na miris rakije prethodnog stražara.

Ali se Danglar uzalud izmicao, tajne prirode su neshvatljive: ima i suviše rečitosti u izvesnim materijalnim pozivima koje i najprostija hrana upućuje praznom stomaku.

Danglar najednom oseti kao da njegov stomak u tome času nema dna. Čovek mu se učini manje ružan, hleb manje crn, a sir manje uskisnuo.

Najzad ga presni luk, užasna hrana toga divljaka, podseti na izvesne Robertove sosove i govedinu koju je njihov kuvar pripravljao sa crnim lukom na izvrstan način kada bi mu Danglar rekao: "Gospodine Denizo, napravite mi za danas jedno lepo malo prostačko jelo".

On se diže i zalupa na vrata.

Razbojnik podiže glavu.

Danglar primeti da ga je čuo i ponovo zalupa.

— Che cosa? — upita razbojnik.

— Čujte, čujte, prijatelju, — reče Danglar lupkajući prstima o vrata, — čini mi se da bi bilo vreme da pomislite malo i na moju ishranu.

Ali, bilo što ga nije razumeo, bilo što nije imao nikakvog naređenja u pogledu Danglarove ishrane, džin nastavi da jede.

Danglar se oseti uvređen u svome ponosu i ne želeći da se više upušta u razgovor sa tim prostakom, leže ponovo na svoje jareće kože i ne izusti ni reči.

Prošla su četiri sata.

Diva je zamenio drugi razbojnik. Osećajući užasno čupanje u stomaku, Danglar se lagano diže, ponovo prisloni oko na pukotinu i poznade inteligentno lice svoga vodiča.

Bio je to zaista Pepino; pripremao se da svoju smenu provede na način što je moguće prijatnije. Seo je prema vratima i stavio je između nogu zemljani lonac u kome se pušio i mirisao naut u sosu sa slaninom.

Pored nauta Pepino spusti još i lepu korpicu grožđa iz Valetrija i bocu vina iz Orvijeta.

Pepino je očevidno znao šta je vino.

Dok je gledao te gastronomske pripreme, Danglaru poteče voda na usta.

— Ah, ah, — reče zatvorenik — da vidimo neće li ovaj biti pristupačniji od onog pre njega.

I on zakuca lagano na vrata.

— Eto me — reče razbojnik, koji je, posećujući gazda-Pastrinijev hotel, naučio francuski tako dobro da je znao čak i neke njegove idiome.

I stvarno, on priđe i otvori.

Danglar poznade u njemu čoveka koji mu je onako besno dovikivao: "Uvuci glavu". Ali, nije bilo vreme za prigovaranje. Naprotiv, on načini najljubazniji izraz lica i sa prijatnim osmehom reče:

— Izvinite, gospodine, ali da li će se i meni doneti neka večera?

— Kako, — povika Pepino — da nije Vaša ekselencija slučajno gladna?

— Slučajno? Lepo bogami! Tačno dvadeset i četiri časa nisam jeo — promrmlja Danglar. — Pa naravno, gospodine, — dodade on podignuvši glas — gladan sam i čak prilično gladan.

— I Vaša ekselencija želi da jede?

— Istoga časa, ako je moguće.

— Ništa lakše — reče Pepino. — Ovde se dobije sve što se zaželi, ako se plati, naravno, kao što je to običaj među poštenim hrišćanima.

— Razume se, ne treba ni reći, — povika Danglar — iako bi zaista, ljudi koji vas uhapse i drže zatvorenog morali bar hraniti svoga zatvorenika.

— Ah, ekselencijo, — prihvati Pepino — nije uobičajeno.

— To je prilično slab razlog, — primeti Danglar, koji se nadao da će polaskati čuvaru svojom ljubaznošću — ali ja se njime zadovoljavam. Dakle, donesite mi da jedem.

— Iz ovih stopa, ekselencijo. Šta želite?

I Pepino spusti svoj tanjir na zemlju, tako da se para iz njega diže pravo u Danglarove nozdrve.

— Izvolite! — reče on.

— Ovde, dakle, imate kuhinju! — upita bankar.

— Kako! Da li imamo kuhinju? Savršenu kuhinju.

— I kuvare?

— Izvrsne.

— Lepo. Onda, pile, ribu, divljač, ma šta, samo da jedem.

— Čta god želi Vaša ekselencija. Recimo pile, je li tako?

— Da, pile.

Pepino se izdiže i povika iz sveg grla.

— Jedno pile za Njegovu ekselenciju.

Pepinov glas je još treperio pod svodovima, a već se pojavi jedan mladić, lep, vitak, do pasa go kao antički nosači ribe; nosio je pile na srebrnom tanjiru.

— Čovek bi poverovao da je u Kafani Pariz — promrmlja Danglar.

— Izvolite, ekselencijo! — reče Pepino uzevši pile iz ruku mladog razbojnika i spusti ga na sto sav izbušen od crvotočine, koji je sa klupicom i krevetom od jareće kože predstavljao celokupan nameštaj ćelije.

Danglar zatraži nož i viljušku.

— Izvolite, ekselencijo! — reče Pepino, ponudivši mu nožić sa zatupljenim vrhom i viljuškom od šimširovog drveta.

Danglar dohvati jednom rukom nož a drugom viljušku i htede da raseče pile.

— Izvinite, ekselencijo, — reče Pepino spustivši ruku na bankarevo rame — ovde se plaća pre nego što se pojede, moglo bi se desiti da čovek ne bude zadovoljan prilikom odlaska…

— Ah, ah, — promrmlja Danglar — nije ti ovo više kao u Parizu a da i ne računam što će me, verovatno, oderati; ali valja se ponašati gospodski. Vidite, — reče on — uvek sam slušao o jeftinoći u Italiji, jedno pile u Rimu neće biti skuplje od dvadeset sua. Evo — dodate on i baci Pepinu zlatnik.

Pepino diže zlatnik i Danglar prinese nož piletu.

— Trenutak, ekselencijo, — reče Pepino dignuvši se — trenutak, Vaša ekselencija mi još nešto duguje.

— Rekao sam da će me odrati! — promrmlja Danglar.

A zatim, pošto se rešio da se pomiri sa tim iznuđavanjem, upita:

— Pa dobro, koliko vam dugujem za ovo sušičavo pile?

— Vaša ekselencija je dala zlatnik akonto.

— Zlatnik akonto, za jedno pile?

— Bez sumnje, akonto.

— Ma nemojte.

— Vaša ekselencija mi duguje još svega četiri hiljade devet stotina devedeset i devet zlatnika.

Danglar iskolači oči na tu strahovitušalu.

— Ah! Veoma smešno, — promrmlja on — zaista!

I on htede da raseče pile, ali ga Pepino levom rukom uhvati za desnu, a drugu ruku ispruži prema njemu.

— Dajte — reče on.

— Kako! Ne šalite se? — reče Danglar.

— Mi se nikad ne šalimo, ekselencijo — odvrati Pepino ozbiljan kao kakav kveker.

— Kako, sto hiljada franaka za ovo pile!

— Ekselencijo, ne možete zamisliti koliko je teško gajiti perad u ovim prokletim pećinama.

— Čujte, čujte — reče Danglar — smatram da je to vrlo šaljivo, vrlo zgodno, zaista, ali kako sam gladan, pustite me da jedem. Uzmite, dragi prijatelju, evo vam jedan zlatnik za vas.

— Dakle, sada ostaje svega četiri hiljade devet stotina devedeset i osam zlatnika — reče Pepino sa jednakom hladnokrvnošću — ako budemo strpljivi, doći ćemo do kraja.

— Oh, ako je do tog, — reče Danglar razljućen tim upornim ismejavanjem — ako je do tog, nikad! Idite dođavola, vi ne znate s kim imate posla.

Pepino učini jedan znak, mladić pruži ruke i brzo diže pile. Danglar se baci na svoj krevet od jareće kože, Pepino zatvori vrata i produži da jede svoj naut sa slaninom.

Danglar nije mogao videti šta radi Pepino, ali škljocanje razbojnikovih zuba nije ostavljalo kod zarobljenika nikakve sumnje o tome kakvoj se vežbi razbojnik predavao.

Jasno je bilo da je jeo, čak bučno jeo, kao rđavo vaspitan čovek.

— Glupan! — reče Danglar.

Pepino se napravi kao da nije čuo i produži lagano da jede, čak se i ne okrenu.

Danglaru se činilo da mu je stomak probušen kao bure Danaida i da nikada neće uspeti da ga napuni.

Međutim, savlađivao se još pola časa. Ali mu se to pola časa, valja reći, učinilo kao čitav vek.

On se diže i ponovo priđe vratima.

— Čujte, gospodine, — reče on — ne puštajte me da ovde propadam i recite mi odmah šta hoćete od mene.

— Ali, ekselencijo, bolje je da kažete šta želite vi od nas. Izdajte svoja naređenja i mi ćemo ih izvršiti.

— Onda, pre svega, otvorite.

Pepino otvori.

— Želim, — reče Danglar — zaboga! Želim da jedem!

— Gladni ste?

— Znate to vrlo dobro.

— Šta želi da jede Vaša ekselencija?

— Komad suhog hleba, jer su pilići preko mere skupi u ovim prokletim podrumima.

— Hleba! U redu! — reče Pepino. — Halo, hleba! — povika on.

Mladić donese jedan hlepčić.

— Izvolite! — reče Pepino.

— Koliko? — upita Danglar.

— Četiri hiljade devet stotina devedeset i osam zlatnika. Dva zlatnika su data unapred.

— Kako, jedan hleb sto hiljada franaka.

— Sto hiljada franaka — reče Pepino.

— Ali, vi ste tražili sto hiljada franaka za pile.

— Mi služimo samo po utvrđenim cenama u pretplati. Bilo da se jede malo, ili da se jede mnogo, bilo da se traži deset jela ili samo jedno, iznos je uvek isti.

— Još uvek ista šala! Dragi moj prijatelju, ja vam kažem, to je nemoguće, to je glupo! Recite mi odmah da želite da umrem od gladi, tako će stvar biti brže gotova.

— Ne, ekselencijo, vi želite da se ubijete. Platite i jedite.

— Čime da platim, trostruka životinjo? — reče Danglar očajno. — Misliš li da imam sto hiljada franaka u džepu?

— Vi imate pet miliona i pedeset hiljada franaka u džepu, ekselencijo — reče Pepino. — A to predstavlja pedeset pilića po sto hiljada franaka i pola pileta za pedeset hiljada.

Danglar se strese, koprena mu pade sa očiju: bila je to zaista šala koju je najzad razumeo.

Valja, međutim, reći da je više nije smatrao tako plitkom kao trenutak pre toga.

— Čujte, — reče on — čujte, ako vam dam tih sto hiljada franaka, da li ćete smatrati da vam više ništa ne dugujem i da li ću moći da jedem koliko budem hteo?

— Nema sumnje — reče Pepino.

— Ali, kako da vam ih dam? — reče Danglar dišući slobodnije.

— Ništa lakše od toga. Vi imate otvoren kredit kod gospode Tomson i Frenč u ulici Banaka u Rimu. Dajte mi nalog na četiri hiljade devet stotina devedeset i osam zlatnika, plativ kod te gospode, naš bankar će nam ga primiti.

Danglar je hteo da pokaže bar dobru volju; on uze pero i hartiju koju mu donese Pepino, napisa nalog i potpisa ga.

— Izvolite, — reče on — evo vam nalog na donosioca.

— A vi izvolite vaše pile.

Danglar raseče pile uzdišući. Činilo mu se isuviše mršavo za tako velike pare.

Pepino, međutim, pročita pažljivo hartiju, savi je u džep i produži da jede svoj naut.

19. OPROŠTAJ

Danglar je sutradan ponovo bio gladan. Vazduh je u toj pećini otvaro apetit da ne može biti bolje. Zatvorenik je mislio da toga dana neće imati nikakva troška. Kao štedljiv čovek sakrio je u jednom uglu svoje ćelije polovinu pileta i parče hleba.

Ali nije još sasvim ni pojeo ono što mu je ostalo, a osetio je žeđ. Sa tim nije računao.

Borio se sa žeđi sve dok nije osetio kako mu se osušeni jezik lepi za nepce.

Tada, pošto više nije mogao da odoleva vatri koja ga je proždirala, poče da doziva.

Stražar otvori vrata. Bilo je to neko novo lice.

Smatrao je da će biti bolje ako bude imao posla sa starim poznanikom. On pozva Pepina.

— Evo me, ekselencijo, — reče razbojnik prilazeći sa uslužnošću koja se Danglaru učini dobar znak. — Šta želite?

— Da pijem — reče zarobljenik.

— Ekselencijo, — reče Pepino — vi znate da je vino isuviše skupo u okolini Rima.

— Dajte mi, onda, vode — reče Danglar pokušavajući da odbije udarac.

— Oh, ekselencijo, vode je manje nego vina. Znate da je velika suša!

— Čujte, — reče Danglar — izgleda da opet počinjete!

I dok se osmehivao da bi izgledalo kao da se šali, nesrećnik je osećao kako mu znoj kvasi slepoočnice.

— Šalu na stranu, prijatelju, — reče Danglar videći da je Pepino ostao neosetljiv — ja vam tražim čašu vina, da li ćete mi to odbiti?

— Već sam vam rekao, ekselencijo, — odgovori Pepino ozbiljno, — da ne prodajemo na malo.

— Pa dobro! Dajte mi, onda, bocu.

— Kakvog?

— Najjeftinijeg.

— Sva su po istoj ceni.

— A koja je cena?

— Dvadeset i pet hiljada franaka boca.

— Recite, — povika Danglar sa gorčinom koju bi samo Harpagon mogao uneti u dijapazon ljudskog glasa — recite da biste hteli da mi oderete kožu i stvar će biti brže svršena nego da me tako žderete komad po komad.

— Moguće je, — reče Pepino — da je to gospodareva namera.

— A ko je taj gospodar?

— Onaj pred koga ste prekjuče dovedeni.

— A gde je on?

— Ovde.

— Omogućite mi da ga vidim.

— To je lako.

Trenutak docnije Luiđi Vampa je bio pred Danglarom.

— Zvali ste me? — upita on zarobljenika.

— Jeste li vi, gospodine, šef ovih ljudi koji su me ovde doveli?

— Da, ekselencijo.

— Šta želite od mene za otkup? Recite.

— Pa, prosto naprosto, pet miliona koje imate kod sebe.

Danglar oseti kako mu strašni grč drobi srce.

— To mi je sve što imam na svetu, gospodine, i to je ostatak jednog velikog bogatstva. Ako mi to oduzmete, oduzmite mi i život.

— Nama je zabranjeno da prolijemo vašu krv, ekselencijo.

— A ko vam je to zabranio?

— Onaj koga slušamo.

— Znači, i vi nekog slušate?

— Da, jednog šefa.

— Mislio sam da ste vi šef.

— Ja sam šef ovih ljudi, ali jedan drugi čovek je moj šef.

— A da li taj šef nekog sluša.

— Da.

— Koga?

— Boga.

Danglar se zamisli za trenutak.

— Ne razumem vas — reče on.

— To je moguće.

— I taj vam je šef rekao da ovako postupate sa mnom.

— Da.

— Kakav je njegov cilj?

— Nemam pojma.

— Ali, moja kesa će se isprazniti.

— Moguće je.

— Čujte, — reče Danglar — hoćete li jedan milion?

— Ne.

— Dva miliona.

— Ne.

— Tri miliona?…Četiri… Čujte, četiri? Daću vam ih pod uslovom da me pustite da odem.

— Zašto nam nudite četiri miliona za ono što vredi pet? — reče Vampa. — To je zelenaštvo, gospodine bankaru, ili se ja u to ne razumem.

— Uzmite sve! Uzmite sve, kad vam kažem, — povika Danglar — pa me ubijte!

— Ma nemojte, nemojte, ekselencijo! Smirite se, krv će vam se uzbuditi, pa ćete dobiti apetit da ćete pojesti milion za dan. Budite malo štedljiviji, dođavola!

— A kada ne budem imao više novaca da vam plaćam! — povika Danglar razdraženo.

— Tada ćete biti gladni.

— Biću gladan? — reče Danglar prebledevši.

— Moguće je — odgovori Vampa ravnodušno.

— Ali, rekli ste da ne želite da me ubijete?

— Ne.

— A pustićete me da umrem od gladi?

— To nije ista stvar.

— Pa dobro, nitkovi, — povika Danglar — ja ću osujetiti vaše prljave račune. Ako treba da umrem, umreću, više volim da svršim s tim odmah. Možete me mučiti, možete me ubiti, ali moj potpis više nećete imati!

— Kako vam drago, ekselencijo — reče Vampa.

I izađe iz ćelije.

Danglar se, urličući, baci na jareće kože.

Ko su bili ti ljudi? Ko je bio taj nevidljivi šef? Kakve su imali namere s njim? I kad je svak mogao da se otkupi, zašto samo on to nije mogao.

Oh! Sigurno je smrt, smrt brza i nagla, bila dobro sredstvo da se izigraju ti ogorčeni neprijatelji, koji su nad njim, činilo se, vršili neku neshvatljivu osvetu.

Da, ali umreti!

Možda je tada prvi put u svome životu Danglar mislio na smrt u isti mah sa željom da umre i sa strahom od smrti; došao je bio trenutak i za njega da svoj pogled zaustavi na onoj neumoljivoj aveti koja živi u dubini svakog stvorenja i koja mu, pri svakom otkucaju srca, govori: ti ćeš umreti!

Danglar je naličio na one zveri koje potera najpre razljuti, koje zatim padaju u očajanje i, najzad, u očajanju uspevaju pokatkad da se spasu.

On pomisli na bekstvo.

Ali, zidovi su bili sama stena, pred jedinim izlazom koji je vodio iz ćelije sedeo je čovek i čitao, a iza toga čoveka videlo se kako promiču tamo-amo senke naoružane puškama.

Dva dana je izdržao da ne potpiše, ali je posle toga zatražio hranu i ponudio milion.

Poslužili su mu prekrasnu večeru i uzeli njegov milion.

Otada je život nesrećnog zarobljenika postao stalno lutanje. Toliko je propatio, da se više nije hteo izlagati patnjama i povinovao se svima zahtevima koji su mu postavljani. Jedno poslepodne, nakon dvanaest dana, pošto je ručao kao u lepim danima svoga bogatstva, pregleda svoje račune i utvrdi da je potpisao toliko menica na donosioca da mu je ostalo svega pedeset hiljada franaka.

Tada se u njemu javi čudan otpor: on, koji je žrtvovao pet miliona, pokuša da spase pedeset hiljada franaka koji su mu još preostajali i, ne hoteći da se odrekne tih pedeset hiljada franaka, reši se da živi lišavajući se ponovo hrane. Imao je trenutke nade koji su se graničili sa ludilom; on, koji je odavno zaboravio na boga, poče da misli na njega, govoreći samome sebi kako je bog ponekad činio čuda. Ubeđivao je sebe da se pećina može survati, da papski vojnici mogu pronaći to prokleto sklonište i doći mu u pomoć, da će mu tada ostati pedeset hiljada franaka, da je pedeset hiljada franaka dovoljno da jedan čovek ne umre od gladi i on se molio bogu da mu sačuva tih pedeset hiljada franaka i plakao je moleći se.

Tako su prošla tri dana, u toku kojih je božje ime bilo stalno, ako ne u njegovom srcu a ono bar na njegovim usnama. S vremena na vreme je imao i trenutke bunila, u kojima mu se činilo kao da kroz prozore vidi nekoga starca, u jednoj bednoj sobi, kako leži na samrtničkoj postelji.

I taj starac je umirao od gladi.

Četvrtoga dana on više nije bio čovek nego živi leš. Sa zemlje je pokupio i poslednju mrvicu svojih nekadašnjih obeda i počeo je da proždire asuru koja je bila prostrta po podu.

Tada je uzeo da preklinje Pepina, kao što se preklinje anđeo čuvar, da mu donese nešto za jelo. Ponudio mu je hiljadu franaka za zalogaj hleba.

Petoga dana se dovuče do ulaza u ćeliju.

— Zar niste hrišćanin? — reče on, pridignuvši se na kolena. — Zar hoćete da ubijete čoveka koji je vaš brat pred bogom? — Oh! Moji nekadašnji prijatelji, moji nekadašnji prijatelji! — promrmlja on.

I pade licem prema zemlji.

A onda se pridiže u nekoj vrsti očajanja.

— Šefe! — povika. — Šefe!

— Evo me! — reče Vampa, koji se najednom pojavi. — Šta želite još?

— Uzmite moj poslednji zlatnik — promuca Danglar pružajući svoj novčanik — i pustite me da živim ovde, u ovoj pećini; ne tražim više slobodu, hoću samo da živim.

— Vi, dakle, mnogo patite? — upita Vampa.

— Oh, da! Patim, i to strašno!

— A ima, međutim, ljudi koji su patili više nego vi.

— Ne verujem.

— O, da! Oni koji su umrli od gladi.

Danglar pomisli na onog starca koga je u svojim halucinacijama gledao kroz prozore njegove bedne sobe kako cvili na krevetu.

On udari čelom o zemlju i zaječa.

— Da, istina je, ima ih koji su više patili od mene, ali su ti bar bili mučenici.

— Da li se bar kajete? — upita jedan sumoran i svečan glas, od koga se diže kosa na Danglarovoj glavi.

Njegove iznurene oči pokušaše da razaznaju predmete i on iza razbojnika ugleda čoveka uvijenog u ogrtač i zaklonjenog u senci jednog kamenog stuba.

— Za šta bi trebalo da se kajem? — promuca Danglar.

— Za zlo koje ste učinili — reče isti glas.

— Oh, da! Kajem se! Kajem se! — povika Danglar i udari se u grudi svojom izmršavelom pesnicom.

— Onda vam opraštam — reče čovek bacivši ogrtač i pođe jedan korak napred da bi izašao na svetlo.

— Grof od Monte Krista! — reče Danglar pobledevši, od straha više nego pre toga od gladi i bede.

— Varate se; ja nisam grof od Monte Krista.

— A ko ste, onda, vi?

— Ja sam onaj koga ste vi prodali, izdali, obeščastili; ja sam onaj čiju ste verenicu naveli na neverstvo; ja sam onaj preko koga ste gazili da biste se uzdigli do bogatstva; ja sam onaj čijeg ste oca doveli do tog da umre od gladi; onaj koji je vas osudio da umrete od gladi, a koji vam, ipak, prašta, jer želi da i njemu bude oprošteno. Ja sam Edmond Dantes!

Danglar samo vrisnu i pade ničice.

— Dignite se, — reče grof. — Život vam je poklonjen. Takva sreća nije snašla vaša dva saučesnika: jedan je lud, drugi je mrtav. Zadržite pedeset hiljada franaka koji su vam ostali, ja vam ih poklanjam. A što se tiče vaših pet miliona, koje ste pokrali sirotištima, vratila im ih je već jedna nepoznata ruka. A sada jedite i pijte, večeras ste moj gost. Vampa, kada se ovaj čovek najede, biće slobodan.

Danglar ostade ispružen ničice dok se grof udaljavao. A kada je podigao glavu, video je samo neku senku koja je nestajala u hodniku i pred kojom su se klanjali razbojnici.

Kao što je grof naredio, Vampa je Danglaru poslužio večeru, naredivši da mu se donese najbolje vino i najlepše voće Italije.

Zatim su ga strpali u njegova kola i ostavili na drumu prislonjenog uz drvo.

Ostao je tu do jutra, ne znajući gde je.

Ujutro je primetio da se nalazi blizu jednog potoka. Bio je žedan i dovukao se do vode.

Nagnuvši se da pije, video je da mu je kosa postala bela.

20. PETI OKTOBAR

Bilo je oko šest časova uveče. Svetlost opalne boje, sa kojom su se mešali zlatni zraci lepog jesenjeg sunca, padala je sa neba na plavičasto more.

Postepeno je popuštala toplota dana i počinjao je da se oseća onaj laki povetarac nalik na disanje prirode koja se budi posle popodnevnog odmora, blagi povetarac koji osvežava obale Sredozemnog mora i koji od obale do obale nosi mirise drveća, pomešane sa oštrim mirisom mora.

Po tome ogromnom jezeru, koje se pruža od Gibraltara do Dardanela i od Tunisa do Venecije, jedna jahta, čistih i elegantnih oblika, plovila je u prvoj večernjoj magli. Kretala se kao labud koji širi krila na vetru čineći se kao da klizi na vodi. Jurila je, brza i lepa u isti mah, ostavljajući iza sebe svetlucavu brazdu.

Malo-pomalo je sunce, čije smo poslednje zrake pozdravili, iščezlo na zapadnom horizontu, ali kao da bi hteli da opravdaju divne mitološke snove, njegovi su se zraci javljali ponovo na vrhu svakog talasa i činilo se kao da pokazuju kako se bog vatre sklonio na Amfitritine grudi, koja je uzalud pokušavala da sakrije svoga ljubavnika u naborima svog azurnog ogrtača.

Jahta je brzo plovila, iako se činilo da je vetra bilo jedva koliko je potrebno da bi se lepršala kovrdžava kosa neke mlade devojke. Na pramcu je stajao čovek visokog rasta, bronzane kože, široko otvorenih očiju, gledajući kako mu se približava zemlja kao neka tamna masa kupastog oblika, koja se dizala iz talasa, nalik na ogromni katalonski šešir.

— Je li to Monte Kristo? — upita glasom ozbiljnim i prožetim dubokom tugom taj putnik, koji je, kako se činilo, trenutno zapovedao na jahti.

— Da, ekselencijo, — odgovori kapetan — stižemo.

— Stižemo! — promrmlja putnik neizrecivo tužnim tonom.

A zatim dodade tihim glasom:

— Da, to će biti mirno pristanište.

I on ponovo utonu u svoje misli, koje je izražavao osmeh tužniji od suza.

Nekoliko minuta docnije videlo se kako blesnu svetlost i prasak vatrenog oružja dopre do jahte.

— Ekselencijo, — reče kapetan — to je signal sa kopna. Da li želite da odgovorite lično.

— Kakav signal? — upita putnik.

Kapetan ispruži ruku prema ostrvu, sa čije se padine dizao stub beličastog dima, koji se pri vrhu širio i cepao.

— Ah, da, — reče on kao da se probudio iz nekog sna. — Dajte.

Kapetan mu pruži napunjen karabin. Putnik ga uze, podiže lagano i ispali metak u vazduh.

Deset minuta docnije spustiše jedra i baciše sidro na pet stotina koraka od jedne male luke. Čamac je već bio na moru sa četiri veslača i krmarom. Putnik siđe, i umesto da sedne na krmu koja je za njega bila ukrašena jednim plavim ćilimom, ostade na nogama s rukama prekrštenim na grudima.

Veslači su čekali sa veslima napola podignutim kao ptice kad suše krila.

— Krenite! — reče putnik.

Osam vesala pade u more kao jedno a ni kapljica vode ne zaprska. I čamac pojuri brzo pod pritiskom veslača.

Za trenutak se nađoše u jednom malom zalivu, prirodno usečenom u stenu. Čamac dodirnu tlo pokriveno sitnim peskom.

— Ekselencijo, — reče krmar — popnite se na ramena dvojice naših ljudi, oni će vas odneti na kopno.

Mladi čovek odgovori na tu ponudu jednim pokretom potpune ravnodušnosti, prebaci noge preko čamca i spusti se u vodu, koja mu dođe do pojasa.

— Ah, ekselencijo, — promrmlja krmar — ne valja to što činite; izgrdiće nas gospodar.

Mladi čovek pođe ka obali, idući za dvojicom mornara koji su birali najpodesniji put.

Posle tridesetak koraka stigli su na obalu. Mladi čovek je tapkao nogama po suvom tlu, osvrćući se oko sebe i tražeći put kojim će ga povesti, jer je već sasvim pala noć.

U času kada je ponovo okrenuo glavu u stranu, jedna ruka se spusti na njegovo rame i on začu glas od koga zadrhta.

— Dobro veče, Maksimilijane, — govorio je glas — vi ste tačni, hvala!

— To ste vi, grofe, — povika mladi čovek sa osećanjem koje je ličilo na radost i sa obe ruke steže ruku Monte Krista.

— Da, vidite, isto tako tačan kao i vi. Ali, vi ste mokri, dragi prijatelju: treba da se presvučete, kao što bi rekla Kalipso Telemahu. Dođite, ovde je za vas spremljen stan, u kome ćete zaboraviti umor i hladnoću.

Monte Kristo primeti da se Morel osvrće oko sebe i on sačeka trenutak.

Mladi čovek je zaista sa iznenađenjem primetio da ljudi koji su ga doveli nisu izgovorili ni jedne jedine reči, da im nije ništa platio, a da su, međutim, već bili otišli. Čulo se udaranje vesala sa čamca koji se udaljavao prema maloj jahti.

— Ah, da, — reče grof — vi tražite svoje mornare.

— Pa da, nisam im ništa dao, a oni su već otišli.

— Ne brinite se za to, Maksimilijane, — reče Monte Kristo smejući se — ja imam ugovor sa mornaricom po kome je plovidba na moje ostrvo slobodna od svih taksa, kako za tovar tako i za putnike. Ja sam pretplaćen, kako se to kaže u civilizovanim zemljama.

Morel pogleda grofa začuđeno.

— Grofe, — reče mu on — vi ste drukčiji nego u Parizu.

— Kako to?

— Da, ovde se smejete.

Čelo Monte Krista najednom se namrači.

— Dobro ste učinili što ste me vratili u stvarnost, Maksimilijane — reče on. — Bio sam srećan što vas opet vidim i zaboravio sam da je svaka sreća prolazna.

— Oh! Ne, ne, grofe! — povika Morel uhvativši ponovo obe ruke svoga prijatelja. — Naprotiv, smejte se, budite srećni bar vi i dokažite mi svojom ravhodušnošću da je život rđav samo za one koji pate. Oh! Vi ste milosrdni, vi ste dobri, vi ste veliki, dragi prijatelju, i vi se pravite veselim samo da biste meni ulili hrabrosti.

— Varate se, Morele, — reče Monte Kristo — ja sam zaista bio srećan.

— Znači da ne zaboravljate; utoliko bolje!

— Kako to?

— Da, prijatelju, ja kažem vama, kao što je gladijator, ulazeći u cirkus, govorio imperatoru: "Pozdravlja te onaj koji će umreti".

— Niste se utešili? — povika Monte Kristo sa nekim čudnim osmehom.

— Oh, — reče Morel sa pogledom punim gorčine — da li ste stvarno verovali da bih se mogao utešiti?

— Slušajte, — reče grof — vi čujete moje reči, zar ne, Maksimilijane? Ne smatrate me za čoveka prosečnog, za čegrtaljku koja proizvodi zvuke bez smisla i sadržine. Kada vas pitam da li ste ste utešili, pitam vas kao čovek za koga u ljudskom srcu nema više tajni. Pa lepo, Morele, siđimo zajedno do u dno vašeg srca i ispitajmo ga. Da li je u njemu još uvek ona plahovita razdraženost bola od koje se telo propinje kao što lav skače kada ga ubode tropski komarac? Da li je u njemu još uvek ona žeđ koja proždire čoveka i koja se gasi tek u grobu? Da li je u njemu još uvek onaj idealni bol koji živoga izbacuje iz života i goni za umrlim? Ili je u njemu samo malaksavanje iscrpene hrabrosti, čama koja guši zračak nade koji bi još hteo da svetli? Da li je u njemu i gubitak pamćenja koji dovodi sa sobom nesposobnost za suze? Oh! Dragi prijatelju, ako je to u vašem srcu, ako ne možete da plačete, ako smatrate da je vaše otupelo srce umrlo, ako se nadate samo u boga, ako se vaši pogledi okreću samo nebu, prijatelju, bez obzira na reči koje su isuviše uske za smisao koji im daje naša duša, Maksimilijane, vi ste se utešili i ne žalite se.

— Grofe, — reče Morel glasom nežnim i odlučnim u isti mah — grofe, saslušajte me kao što se sluša čovek koji govori sa prstom ispruženim prema zemlji i očima dignutim prema nebu: došao sam k vama da umrem na rukama jednog prijatelja. Naravno, ima ljudi koje volim: volim sestru Juliju, volim njenog muža Emanuela. Ali, potrebno mi je da me zagrle snažne ruke i da osmeh isprati moje poslednje trenutke. Moja sestra bi briznula u plač i onesvestila bi se. Video bih kako pati, a ja sam dosta patio. Emanuel bi mi oteo oružje iz ruke i ispunio bi kuću svojim kricima. Vi, grofe, čiju reč imam, vi koji ste više nego čovek, vi koga bih nazvao bogom kad ne biste bili smrtni, vi ćete me povesti blago, nežno, zar ne, pred vrata smrti?

— Prijatelju, — reče grof — ostala mi je još jedna sumnja: da li zbog toga što ste isuviše slabi sa toliko ponosa izlažete svoj bol?

— Ne, vidite, ja nisam uznemiren — reče Morel pružajući grofu ruku — i moj puls ne udara ni brže ni sporije nego obično. Ne, ja osećam da sam na kraju puta: ne, neću ići dalje. Govorili ste mi da čekam i da se nadam. Znate li šta ste učinili, zlosrećni savetniče? Čekao sam mesec dana i, u stvari, patio sam mesec dana! Nadao sam se, čovek je jadno i bedno stvorenje, nadao sam se, a čemu? Ne znam ni sam, nečem, nepoznatom, apsurdnom, bezumnom! Čudu… Kakvom? Sam bog to može reći, on koji je sa našim razumom pomešao ludilo koje se naziva nadom. Da, čekao sam; da, nadao sam se, grofe, i u toku ovo četvrt časa, koliko razgovaramo, vi ste mi sto puta, i ne znajući slomili srce i mučili ga, jer mi je svaka vaša reč dokazivala da za mene više nema nade. O, grofe, kako ću blago i slatko počivati u smrti.

Morel izgovori te poslednje reči sa takvom snagom da grof zadrhta.

— Prijatelju moj, — produži Morel videći da grof ćuti — vi ste označili peti oktobar kao krajnji rok do koga ste tražili od mene da odgodim svoju odluku… Prijatelju moj, danas je peti oktobar…

Morel izvadi sat.

— Sada je devet časova, još imam tri časa da živim.

— Dobro, — odgovori Monte Kristo — dođite.

Morel pođe za grofom mahinalno i već su bili u pećini a da to Morel nije ni primetio.

Pod nogama je osetio ćilime; otvorila su se jedna vrata, zapuhnuše ga mirisi i jaka svetlost udari mu u oči.

Morel zastade, oklevajući: bojao se iskušenja tih primamljivih slasti koje su ga okružavale.

Monte Kristo ga nežno povuče.

— Zar ne bi bilo zgodno, — reče on — da provedemo tri čaša koja nam preostaju kao stari Rimljani koje je na smrt osuđivao Neron, njihov car i naslednik, i koji su sedali za sto iskićeni vencima od cveća, udišući smrt sa mirisom suncokreta i ruža.

Morel se osmehnu.

— Kako hoćete, — reče on. — Smrt je uvek smrt, to jest zaborav, odmor, odsustvo života, pa prema tome i bola.

On sede. Monte Kristo sede prema njemu.

Bili su u onoj prekrasnoj trpezariji koju smo već opisali i u kojoj su mramorni kipovi nosili na svojim glavama korpe pune cveća i voća.

Morel je gledao sve nekim neodređenim pogledom i verovatno nije video ništa.

— Razgovarajmo kao ljudi — reče on upravivši pogled u grofa.

— Govorite — odgovori Monte Kristo.

— Grofe, — reče Morel — vi ste rezime ljudskih znanja, čini mi se kao da ste sišli sa nekog sveta koji je napredniji i mudriji od našeg.

— Ima nečeg istinitog u tome, Morele, — reče grof sa onim tužnim osmehom zbog koga je bio tako lep — sišao sam sa planete koja se naziva bol.

— Verujem u sve ono što mi kažete i ne pokušavajući da dublje uđem u smisao vaših reči, grofe, dokaz je to što ste mi rekli da živim i ja sam živeo, rekli ste mi da se nadam i ja sam se skoro nadao. Usudiću se da vas upitam, grofe, kao da ste vi već jednom bili mrtvi; grofe, da li je to zaista teško?

Monte Kristo je gledao Morela sa izrazom neizrecive nežnosti.

— Da, — reče on — da, bez sumnje, to je veoma teško ako naglo razbijete onu smrtnu ljusku koja nas obavija i koja bi tako uporno htela da nas sačuva u životu. Ako vaše telo krikne pod neprimetnim zubima bodeža, ako nekom nesvesnom kuglom, uvek spremnom da na svome putu zaluta, probušite mozak koji oseti bol i pri najmanjem udarcu, izvesno je da ćete patiti i s mukom napustiti život, nalazeći, u svojoj očajničkoj agoniji, da je bolji od počinka tako skupo kupljenog.

— Da, razumem, — reče Morel — i smrt kao i život ima svoje tajne bola i naslade: sve je u tome da se te tajne upoznaju.

— Tako je, Maksimilijane, i vi ste izgovorili veliku istinu. Smrt je, prema trudu koji uložimo da bismo je dočekali na dobar ili na rđav hačin, prijateljica koja nas uljuljkuje u san kao dadilja, ili neprijateljica koja nam grubo čupa dušu iz tela. Jednoga dana, kada naš svet proživi još jednu hiljadu godina, kada čovek postane gospodar svih razornih snaga prirode da bi ih stavio u službu opšteg blagostanja čovečanstva, kada čovek bude znao, kao što ste maločas rekli, tajne smrti, smrt će postati isto tako blaga i tako slatka kao i san u kome uživamo u zagrljaju dragane.

— A ako biste vi hteli da umrete, grofe, da li biste umeli da umrete tako?

— Da.

Morel mu pruži ruku.

— Sada shvatam — reče on — zašto ste mi zakazali sastanak ovde, na ovom usamljenom ostrvu, usred mora, u ovom podzemnom dvorcu, u ovoj grobnici na kojoj bi zavideo jedan faraon: vi me volite, zar ne, grofe? Vi me volite dovoljno da biste mi pružili smrt onakvu o kakvoj ste mi maločas govorili, smrt bez agonije, smrt koja će mi omogućiti da se ugasim, izgovarajući Valentinino ime i stežući vam ruku.

— Da, tačno ste pogodili, Morele, — reče grof, jednostavno — mislio sam baš tako.

— Hvala. Pomisao da sutra više neću patiti slatka je mome jadnom srcu.

— Zar ništa ne žalite? — upita Monte Kristo.

— Ne — odgovori Morel.

— Ni mene? — upita grof sa dubokim uzbuđenjem.

Morel zastade. Njegove oči, uvek bistre, zamagliše se najednom, a zatim se zasvetleše nekim neobičnim sjajem: dve krupne suze preliše se iz njih i skotrljaše se, ostavljajući za sobom srebrni trag na njegovom obrazu.

— Kako, — reče grof — ima nešto što žalite na zemlji a umirete?

— Oh, preklinjem vas, — povika Morel glasom koji je bivao sve slabiji — ne recite više ni reči, grofe, ne produžujte moje muke.

Grof poverova da Morel popušta.

Ta pomisao u jednom trenutku oživi u njemu strašnu sumnju koju je već jednom bio pobedio u tvrđavi If.

"Ja nastojim," pomisli on, "da ovog čoveka vratim sreći; ja gledam na to vaspostavljanje sreće kao na teg koji bacam na jednu stranu vage, kojoj sam s druge strane stavio zlo. Ako sam se prevario, ako ovaj čovek nije dovoljno nesrećan da bi zaslužio sreću, šta će biti od mene, kad ja mogu zaboraviti zlo samo pomišljajući na dobro koje sam učinio?"

— Čujte, Morele, — reče on — vaš bol je neizmeran, ja to vidim, ali ipak, vi verujete u boga i vi nećete dovesti u pitanje spas svoje duše.

Morel se tužno osmehnu.

— Grofe, — reče on — vi znate da kod mene nema neiskrenih pesničkih fraza, ali, kunem vam se, moja duša više ne pripada meni.

— Slušajte, Morele, — reče Monte Kristo — ja na svetu nemam nikakve rodbine, vi to znate. Navikao sam da vas gledam kao sina. E, vidite, da bih spasao svoga sina, žrtvovao bih svoj život, pa tim pre svoje imanje.

— Šta hoćete da kažete?

— Hoću da kažem, Morele, da biste vi hteli da se rastanete sa životom jer ne znate sva zadovoljstva koja život pruža čoveku sa velikim bogatstvom. Morele, imam blizu sto miliona, dajem vam ih; sa takvim bogatstvom možete postići svaki cilj koji pred sebe postavite. Jeste li slavoljubivi? Sve će vam karijere biti otvorene. Drmajte svetom, izmenite njegov lik, predajte se bezumnom životu, budite zločinac ako je potrebno, ali živite.

— Grofe, ja imam vašu reč — odgovori hladno Morel — a sad je, — dodade on izvukavši sat — jedanaest i po časova.

— Morele! Zar na to pomišljate pred mojim očima, u mojoj kući?

— Onda, pustite me da odem, — reče Maksimilijan, čije se čelo namrači — ili ću poverovati da me ne volite radi mene nego radi samoga sebe.

I on se diže.

— Dobro je, — reče Monte Kristo, čije se lice razvedri na te reči — vi to želite, Morele, i vi ste nesalomljivi. Da. Vi ste duboko nesrećni; i dobro ste kazali, samo bi vas čudo moglo izlečiti. Sedite, Morele, i sačekajte.

Morel posluša. Monte Kristo se diže i u jednom ormanu, brižljivo zatvorenom, od koga je ključ nosio na zlatnom lancu, potraži jedan mali srebrni kovčežić, prekrasno izrađen, sa divnim šarama, čiji su uglovi prikazivali četiri figure nalik na karijatide, figure žena, simbole anđela koji bi hteli da uzlete na nebo.

On spusti kovčežić na sto.

A zatim otvorivši ga izvuče jednu malu zlatnu kutiju, čiji se poklopac dizao pritiskom na jednu tajnu oprugu.

U kutiji se nalazila neka gusta zejtinjava materija, čiju boju nije bilo moguće odrediti usled refleksa od uglačanog zlata, safira, rubina i smaragda, kojima je kutija bila ukrašena.

Sve se prelivalo u azurnim, purpurnim i zlatnim bojama. Grof izvadi malo te materije kašikom od pozlaćenog srebra i ponudi Morelu gledajući ga netremice.

Tada se moglo videti da je ta materija zelenkasta.

— To ste tražili od mene, — reče on — i to sam obećao.

— Još dok sam živ, — reče mladi čovek uzevši kašiku iz ruku Monte Krista, — zahvaljujem vam duboko iz sveg srca.

Grof uze drugu kašiku i zahvati njom iz zlatne kutije.

— Šta to nameravate, prijatelju? — upita ga Morel, uhvativši ga za ruku.

— Vere mi, Morele, — reče mu on smešeći se — ja mislim, neka mi bog oprosti, da sam isto tako umoran od života kao i vi, i pošto se pružila prilika…

— Stojte! — povika mladi čovek. — Oh! Vi, koji volite, vi, koji ste voljeni, vi koji verujete u nadu, oh, ne činite ono što ću učiniti ja; sa vaše strane to bi bio zločin. Zbogom, moj blagorodni i plemeniti prijatelju, reći ću Valentini sve što ste učinili za mene.

I lagano, bez ikakvog oklevanja, pružajući levu ruku grofu, Morel proguta ili, bolje reći, sa nasladom pojede tajanstvenu materiju koju mu je ponudio Monte Kristo.

Obojica tada zaćutaše. Alija, nem i pažljiv, donese duvan i nargile, posluži kafu i iščeze.

Malo-pomalo počeše da se gube svetiljke u rukama mramornih statua koje su ih držale, dok je miris iz kadionica, kako se činilo Morelu, postajao sve blaži.

Sedeći prema Morelu, Monte Kristo ga je gledao iz senke i Morel je video samo kako se svetle njegove oči.

Duboki bol obuze mladog čoveka; osećao je kako mu nargila izmiče iz ruku, kako stvari neosetno gube svoj lik i svoju boju. Njegove su zamućene oči videle kao da se vrata i zavese otvaraju u zidu.

— Prijatelju — reče on — osećam da umirem; hvala.

I pokuša da mu još jednom, poslednji put, pruži ruku, ali mu ruka malaksa i pade kraj njega.

Tada mu se učini da se Monte Kristo smeši, ali ne onim svojim čudnim i zastrašujućim osmehom koji mu je više puta omogućio da zaviri u tajne te duboke duše, nego sa blagonaklonim saosećanjem kakvo imaju očevi za decu koja govore besmislice.

Grof je istovremeno postajao sve veći u njegovim očima, grofovo telo, skoro dva puta veće, ocrtavalo se na crvenim tapetima; sa nazad zabačenom crnom kosom stajao je ponosan kao anđeo kojim se plaše grešnici na dan poslednjeg suda.

Morel se, savladan, skrhan, prevrnu u svojoj fotelji… Neka blaga klonulost uvuče se u sve njegove vene. U glavi mu se desi neka promena misli, kao što jedan nov položaj promeni sliku u kaleidoskopu.

Ležao je zadihan, iznuren, ne osećajući u sebi više ništa osim toga sna: činilo mu se kao da sa naduvenim jedrima plovi u nejasno bunilo koje prethodi onom nepoznatom što se naziva srmću.

On pokuša još jednom da pruži grofu ruku, ali se njegova ruka tada čak i ne mače; hteo je reći još poslednji put zbogom, ali mu se jezik ukoči u ustima nad ždrelom kao kamen koji zaklapa grlo.

Oči mu se, potpuno klonule, zatvoriše i protiv volje: međutim, kao da mu je ispod kapaka još uvek živela jedna slika, koju razazna i pored pomrčine koja ga je, kako mu se činilo, obavijala.

Bila je to slika grofa kako otvara neka vrata.

U isti mah neka ogromna svetlost, koja je sijala u susednoj sobi, ili možda u nekom veličanstvenom dvorcu, poplavi dvoranu u kojoj se Morel predavao svojoj slatkoj agoniji.

Tada on ugleda na pragu te dvorane, na granici između dve sobe, jednu ženu čudesne lepote.

Bleda, smešeći se nežno, izgledala je kao anđeo milosrđa koji goni anđela osvete.

— Da li se nebo otvara za mene? — pomisli samrtnik. — Ovaj anđeo liči na onog koga sam izgubio.

Monte Kristo pokaza mladoj ženi sofu na kojoj je počivao Morel.

Ona se uputi prema njemu sklopljenih ruku, sa osmehom na usnama.

— Valentina! Valentina! — povika Morel iz dubine duše.

Ali nikakav zvuk ne pređe preko njegovih usana. I kao da su se sve njegove snage sakupile u tom unutarnjem uzbuđenju, on uzdahnu i zatvori oči.

Valentina pojuri prema njemu.

Morelove se usne još jednom pomakoše.

— On vas zove, — reče grof — zove vas iz dubine svoga sna, zove vas onaj kome ste poverili svoju sudbinu i od koga vas je smrt htela odvojiti. Ali sam, srećom, ja bio tu, i ja sam pobedio smrt! Valentina, odsada se više nemojte nikad rastajati jer bi se on da bi vas našao bacio i u grob. Bez mene biste umrli oboje, ja vas vraćam jedno drugome: neka bi mi bog uzeo u obzir ta dva života koja sam spasao!

Valentina zgrabi ruku Monte Krista i u nekom zanosu neodoljive radosti prinese je svojim usnama.

— Oh! Zahvalite mi — reče grof — oh, ponavljajte mi to i nemojte se umoriti ponavljajući mi, govorite mi da sam vas usrećio. Vi i ne slutite koliko mi je potrebno da budem siguran u to.

— Oh, da, da, zahvaljujem vam iz dubine duše, — reče Valentina — a ako sumnjate u iskrenost moje zahvalnosti, onda pitajte Hajdeju, koja mi je, govoreći mi o vama otkada smo otišle iz Francuske, pomogla da strpljivo sačekam dan koji je danas svanuo za mene.

— Vi, dakle, volite Hajdeju? — upita Monte Kristo sa uzbuđenjem koje je uzalud pokušavao da sakrije.

— Oh! Svom dušom.

— Pa dobro, Valentina, čujte, — reče grof — zatražiću od vas jednu milost.

— Od mene, sveti bože! Da li ću imati tu sreću?…

— Da, vi ste Hajdeju nazvali svojom sestrom: neka vam zaista bude sestra, Valentina! Vratite njoj sve ono što smatrate da dugujete meni; čuvajte je, Morel i vi, jer će — grofov glas se skoro gubio u njegovom grlu — jer će odsada biti sama na svetu.

— Sama na svetu! — ponovi jedan glas iza grofa. — A zašto?

Monte Kristo se okrenu.

Hajdeja je stajala bleda i sleđena, gledajući grofa sa mrtvački ukoćenim izrazom.

— Jer ćeš sutra, kćeri moja, biti slobodna, — odgovori grof — jer ćeš u svetu ponovo zauzeti mesto koje ti pripada, jer ne želim da moja sudbina pomuti tvoju. Kneževska kćeri, vraćam ti bogatstvo i ime tvoga oca.

Hajdeja preblede, raširi svoje prozračne ruke kao devica koja se preporučuje bogu i reče glasom promuklim od plača:

— O, gospodaru moj, zar me ostavljaš?

— Hajdejo! Hajdejo! Ti si mlada, ti si lepa; zaboravi čak i moje ime i budi srećna.

— Dobro, — reče Hajdeja — tvoje zapovesti će biti izvršene, gospodaru moj; zaboraviću čak i tvoje ime i biću srećna.

I ona učini jedan korak nazad u nameri da se povuče.

— Oh, bože moj! — povika Valentina, pridržavajući klonulu Morelovu glavu na svome ramenu. — Zar ne vidite koliko je bleda, zar ne shvatate koliko pati?

Hajdeja joj reče sa izrazom koji je parao srce;

— Zašto bi htela, sestro moja, da me shvati? On je moj gospodar, ja sam njegova robinja; on ima prava da ne vidi ništa.

Grof zadrhta čuvši ton toga glasa koji potrese i najskrivenije niti u njegovom srcu; njegove oči se sretoše sa očima mlade devojke i ne mogoše izdržati njihov sjaj.

— Bože moj, bože moj, — uzviknu Monte Kristo — da li je istina ono što sam naslućivao? Hajdejo, vi biste, dakle, bili srećni da me nikad ne ostavite?

— Ja sam mlada, — odgovori ona blago — ja volim život koji si mi uvek činio prijatnim i bilo bi mi žao da umrem.

— Znači li to da bi ti, Hajdejo, ako bih te ostavio…

— Da, gospodaru moj, umrla bih!

— Pa ti me voliš, Hajdejo?

— Oh! Valentina, on pita da li ga volim. Valentina, reci mu da li ti voliš Maksimilijana!

Grof oseti kako mu se grudi nadimaju i kako mu srce raste; on raširi ruke i Hajdeja se baci, vrisnuvši, u njegov zagrljaj.

— Oh! Da, volim te, — reče ona — volim te kao što se voli otac, brat i muž! Volim te kao što se voli život, kao što se voli bog, jer si ti za mene najlepši, najbolji, najveći od svih stvorenja.

— Neka bude tako kako ti hoćeš, dragi moj anđele! — reče grof. — Bog, koji me je podigao na moje neprijatelje i koji me učinio pobednikom, ne želi, sada to vidim, da kajanjem završim svoju pobedu; ja sam hteo da se kaznim, bog hoće da mi oprosti. Voli me, dakle, Hajdejo! Ko zna, možda će tvoja ljubav učiniti da zaboravim ono što treba da zaboravim.

— Šta ti to govoriš, gospodaru moj? — upita mlada devojka.

— Velim da mi je jedna tvoja reč, Hajdejo, više kazala nego dvadeset godina moje spore mudrosti; ja imam samo tebe na svetu, Hajdejo, ti me ponovo vežeš za život, ti možeš učiniti da patim, ti me možeš učiniti srećnim.

— Čuješ li ga, Valentina? — povika Hajdeja. — On kaže da ja mogu učiniti da pati! Ja, koja bi dala svoj život za njega!

Grof se pribra za trenutak.

— Da li sam sagledao istinu? — reče on. — O, bože moj! Svejedno! Bila to nagrada ili kazna, ja primam tu sudbinu. Dođi, Hajdejo, dođi…

I, zagrlivši rukom mladu devojku oko pasa, on steže ruku Valentininu i iščeze.

Prošao je skoro jedan čas. Valentina je, zadihana, bez glasa, ukočenih očiju, ostala kraj Morela. Najzad ona oseti kako njegovo srce udara, kako jedva primetan dah otvori njegove usne i kako celim telom čoveka prođe ona laka jeza koja nagoveštava povratak životu.

Njegove se oči konačno otvoriše, ali u početku ukočene, kao oči bezumnika; a zatim mu se povrati vid, potpun, stvaran; sa vidom osećanje, sa osećanjem bol.

— Oh! — povika on glasom punim očajanja. — Još živ! Grof me je prevario.

I njegova ruka se pruži prema stolu i dohvati nož.

— Prijatelju, — reče Valentina sa svojim prekrasnim osmehom — probudi se i pogledaj me.

Morel vrisnu i u bunilu, ispunjen sumnjom, zasenjen kao kakvim nebeskim priviđenjem, pade na kolena…

Sutradan su se, pri prvim zracima sunca, Morel i Valentina šetali obalom, držeći se ispod ruke. Valentina je pričala Morelu kako se Monte Kristo pojavio u njenoj sobi, kako joj je otkrio sve, kako je ubedio, učinivši, da, tako reći, prstom dodirne zločin i kako je najzad čudesno spasao od smrti, pustivši da se veruje kao da je umrla.

Vrata od pećine su našli otvorena i izašli su. Na jutarnjem azurnom nebu još su se svetlele poslednje noćne zvezde.

Tada Morel primeti u senci jednog čoveka koji je čekao samo znak da bi prišao; on pokaza toga čoveka Valentini.

— Ah! To je Jakopo, — reče ona — kapetan jahte.

I ona ga jednim gestom zovnu sebi i Maksimilijanu.

— Vi imate nešto da nam kažete? — upita Morel.

— Imam da vam predam ovo pismo od grofa.

— Od grofa! — uzviknuše zajedno Maksimilijan i Valentina.

— Da, čitajte.

Morel otvori pismo i poče da čita:

Dragi moj Maksimilijane,

Jedna jedrilica, usidrena, stoji vam na raspoloženju. Jakopo će vas odvesti u Livorno, gde gospodin Noartije očekuje svoju unuku, koju želi da blagoslovi pre nego što pođe s vama pred oltar. Sve što se nalazi u ovoj pećini, prijatelju moj, moja kuća na Jelisejskim poljima i moj mali dvorac u Treporu primite kao svadbeni poklon koji Edmond Dantes čini sinu svoga nekadašnjeg šefa Morela. Gospođica od Vilfora će biti dobra da primi od toga polovinu, jer je ja molim da pokloni pariskoj sirotinji sve imanje što joj ostaje od njenog oca, koji je poludeo, i od njenog brata, koji je umro u septembru zajedno sa njenom maćehom.

Recite anđelu koji će bdeti nad vašim životom, Morele, da se pokatkad moli za čoveka koji je, nalik na satanu, poverovao u jednom trenutku da je ravan bogu i koji je saznao sa hrišćanskom poniznošću da samo jedini bog ima najvišu moć i beskrajnu mudrost. Možda će njene molitve ublažiti grižu koju on nosi u dnu svoga srca.

Što se tiče vas, Morele, evo tajne moga ponašanja prema vama: nema ni sreće ni nesreće na ovom svetu, postoji samo upoređenje jednog stanja sa drugim. Samo onaj koji je osetio krajnju nesreću može osetiti i krajnju sreću. Trebalo je, Maksimilijane, da htednete umreti, da biste znali kako je lepo živeti.

Živite, dakle, i budite srećni, deco draga mome srcu, i ne zaboravite nikad da je do onoga dana kada se bogu bude svidelo da čoveku otkrije budućnost, sva mudrost ljudska u ove dve reči:

Čekati i nadati se!

Vaš prijatelj,

Edmond Dantes,

Grof od Monte Krista.

Dok je Maksimilijan čitao to pismo iz koga je Valentina saznala za ludilo svoga oca i smrt svoga brata, što joj je bilo nepoznato, Valentina prebledi, bolni uzdah se otrže iz njenih grudi i niz obraze joj potekoše suze, koje nisu bile ništa manje bolne zato što su bile neme; skupo je plaćala svoju sreću.

Morel uznemireno pogleda oko sebe.

— Ali, — reče on — grof preteruje u svojoj plemenitosti, Valentina će se zadovoljiti mojim skromnim imanjem. Gde je grof, prijatelju? Odvedite me k njemu.

Jakopo pruži ruku prema horizontu.

— Šta! Šta hoćete da kažete? — upita Valentina.

— Gde je grof? Gde je Hajdeja?

— Pogledajte — reče Jakopo.

Oči dvoje mladih okrenuše se u onom pravcu koji im je pokazivao mornar i na onoj tamnoplavoj liniji koja razdvaja nebo od Sredozemnog mora primetiše belo jedro, veliko kao krilo morskog galeba.

— Otputovao! — povika Morel. — Otputovao! Zbogom, prijatelju moj, oče moj!

— Otputovala! — reče tiho Valentina. — Zbogom, draga prijateljice! Zbogom, sestro moja!

— Ko zna da li ćemo ih ikada više videti — reče Morel brišući suze.

— Prijatelju moj, — reče Valentina — zar nam nije grof maločas rekao da se sva ljudska mudrost sadrži u rečima:

Čekati i nadati se!