„PLAVA PTICA“
Knj. 56 i 57

Volter Skot
AJVANHO

Kao i većina evropskih zemalja dubokog srednjeg veka, i Engleska je u to nemirno doba bila poprište dramatičnih, i, ne retko, izrazito krvavih zbivanja. Starosedeocima, mahom anglosaksonskog porekla, ne samo da je još u živom sećanju bilo normansko osvajanje otočja, već su se, čak, gotovo svakodnevno, mogli osvedočavati šta znači tiranska vlast prekomorskih osvajača. Engleska je bila oštro podeljena na poražene i pobednike, i još će decenije morati da prođu pre no što se dve rase stope u jedinstvenu naciju.

Na toj uzbudljivoj, protivrečnoj i dramatičnoj istorijskoj osnovi Volter Skot gradi razuđenu, živu i dinamičnu fabulu, u okviru koje bogati i slikoviti karakteri prepliću svoje neobične sudbine. Veliki ljubavni zanosi, požrtvovanje i odanost pravdi i viteškim vrlinama, hrabra odlučnost u suprotstavljanju nepravdi i tiraniji, podlosti i bezakonju, čine mrežu tananih niti što pokriva brzi sled događaja ispričanih s neobičnom narativnom snagom.

Sukobi vrline i mračnih poriva, plemenite časti i pomamnog bezakonja, uzvišenih osećanja i najnižih strasti drže čitaoca u neprestanoj napetosti, dok se dekor radnje pomera iz stoletnih šuma u raskošne zamkove, i sa viteških turnira do intimnih, često tajnih odaja. Pisan sa maštom i elegancijom, ubedljivo i živopisno, „Ajvanho“ već stotinu godina uspešno brani reputaciju jednog od najlepših istorijskih romana ikad napisanih.

ppe
KNjIGA ZA MLADE I STARE
Knj. 56 i 57

VOLTER SKOT
AJVANHO
ISTORIJSKI ROMAN O
SREDNjEVEKOVNOJ ENGLESKOJ

Naslov originala
IVANHOE

Preveo
LjUBIŠA TUCAKOVIĆ

Ilustracije
ĐURA PAVLOVIĆ
BOŽIDAR VESELINOVIĆ
MIH. S. PETROV

Sken: drasko11
Obrada: solicitor
www.BalkanDownload.org
www.StripZona.com

„Prosveta”
BEOGRAD

SVESKA PRVA

I
RAZGOVOR U ŠUMI

Tako razgovaraju oni, dok kroz večernji suton

Vraćahu uhranjene svinje u njihov niski stan;

Nerado i oklevajući odlazilo je u obore krdo

Uz zaglušnu graju i neprijatne zvuke.

Pop, Odiseja

U onome prijatnom kraju vesele Engleske kroz koji protiče reka Don, prostirala se u stara vremena velika šuma i pokrivala veći deo lepih brežuljaka i dolina izmeću Šefilda i ljupkog grada Donkestra. Ostaci tih prostranih lugova mogu se još i danas videti oko plemićkih dvoraca u Venvortu, Vornklif-parku i oko Roterhama. Tu je negda prebivao Vontlijski zmaj iz narodnih priča; tu je bilo poprište mnoge ljute bitke u građanskim ratovima izmeću Dveju ruža; tu su u prošlosti četovale one junačke hajdučke družine čije je podvige proslavila engleska narodna pesma.

To je bila pozornica na kojoj su se uglavnom odigravali događaji koje ću pričati.

Bilo je to u vreme kada se vladavina kralja Ričarda I¹ žila kraju. Ričard je bio u zarobljeništvu, a njegovi očajni podanici, koji su u njegovom odsustvu bili podvrgnuti tiranskom ugnjetavanju, više su priželjkivali njegov povratak iz dugotrajnog ropstva no što su se tome povratku nadali. Plemstvo se bejaše preterano osililo i postalo do krajnosti razuzdano. Osioni plemići nisu mnogo hajali za blage opomene koje im je upućivao Engleski državni savet; utvrđivali su svoje zamkove, povećavali broj ljudi u svojoj službi, podvrgavali sve oko sebe svojoj vlasti i nastojali svim mogućim sredstvima da pod svoj barjak sakupe jake borbene, snage, kako bi u metežu, koji je bio na pomolu, igrali što istaknutiju ulogu.

Položaj nižih plemića ili slobodnih zemljoposednika, franklina, kako su se nazivali — koji su po zakonima i duhu engleskog društvenog uređenja imali pravo na nezavisnost od feudalne vlastele — beše postao veoma nesiguran. Ako bi se, kao što je go najčešće i bivalo, stavili pod zaštitu koga od malih kraljeva u svom susedstvu, pristavši da mu vrše feudalne službe, ili se, uzajamnim ugovorima o savezu i zaštiti, obavezali da ga pomažu u njegovim poduhvatima, oni su, istina, privremeno mogli da iskupe svoj mir; ali to je bilo po cenu one nezavisnosti koja je svakom Englezu na srcu ležala a, uz to, izlagali su se sigurnoj opasnosti da budu uvučeni u svaku nepromišljenu ratnu pustolovinu na koju bi slavoljublje navelo njihovog zaštitnika. S druge strane, veliki baroni raspolagali su toliko mnogobrojnim i takvim sredstvima za uznemiravanje, i ugnjetavanje da su uvek imali izgovor — a retko se dešavalo da im je nedostajala volja — da kinje i da do ivice propasti dovedu svakog od svojih manje moćnih suseda koji bi pokušao da se od njih odvoji i da se zaštiti, u ta nesigurna vremena, oslanjanjem samo na svoje besprekorno ponašanje i na zemaljske zakone.

Posledica osvajanja Engleske od strane vojvode Vilijema Normanskog² mnogo je doprinela povećanju tiranije plemstva i ugnjetavanja nižih klasa. Četiri pokolenja su se od tada smenila, ali to nije bilo dovoljno da se izmeša neprijateljska krv Normana i Anglo-Saksonaca ili da se zajedničkim jezikom i uzajamnim interesima sjedine ta dva nepomirljiva plemena, od kojih je jedno bilo još zaneseno pobedom, dok je drugo stenjalo pod svim posledicama poraza. Od bitke kod Hestingsa sva je vlast bila u rukama normanskog plemstva, a ono se njome služilo, kako nas istoričari uveravaju, vrlo surovo. Čitave porodice saksonskih kneževa i plemića — sa malobrojnim izuzecima ili i bez izuzetaka — bile su iskorenjene ili lišene svojih prava; samo mali broj preostalih držale su posede u zemlji svojih otaca kao vlasnici drugog ili još i nekog nižeg reda.

Kraljevska politika je dugo išla za tim da svim sredstvima, zakonitim ili nezakonitim, oslabi snagu onog dela stanovništva za koje se osnovano smatralo da gaji ukorenjenu mržnju prema pobediocu. Svi vladari normanske krvi pokazali su veoma pristrasnu naklonost prema svojim normanskim podanicima; zakoni o lovu, kao i mnogi drugi, koji su bili tući blažem i slobodnijem duhu saksonskog društvenog uređenja, bili su nametnuti podjarmljenom stanovništvu da bi još više otežali feudalne lance kojima je ono bilo pritisnuto.

Na dvoru i po zamkovima velikih plemića, gde se nadmetalo u sujeti i dvorskom ceremonijalu, govorilo se isključivo normansko-francuski; na tom istom jeziku vođene su rasprave u sudu i izricane presude. Ukratko, francuski bio je jezik gospoštine, viteštva, pa čak i pravosuđa, dok je daleko muževniji i izrazitiji jezik anglosaksonski ostao da se njime služe seljaci i niža posluga plemićka, jer oni drugi jezik nisu ni znali. Međutim, neizbežno opštenje izmeću gospodara zemljišta i ugnjetenih nižih bića koja su tu istu zemlju obrađivala dovelo je postepeno do stvaranja jednog narečja koje je predstavljalo neku mešavinu francuskog i anglo-saksonskog, na kome su se oni mogli međusobno sporazumevati; odatle se zatim postupno razvijao naš današnji engleski jezik, u kome su se tako srećno izmešali govor pobedilaca i govor pobeđenih; ovaj se docnije bogato koristio primesama iz klasičnih kao i drugih jezika kojima govore narodi na jugu Evrope.

Sunce se klonilo zapadu nad jednim proplankom obraslim bujnom travom u onoj šumi koju pomenusmo na početku ove glave. Stotine granatih hrastova sa bogatim krošnjama i kratkim stablima, koji su možda bili svedoci silnih pohoda rimskih legiona, pružali su svoje čvornovate ruke nad debelim ćilimom prekrasne zelene ledine. Na nekim mestima hrastovi su bili izmešani sa bukvama, zimzelenim drvećem i svakojakim šibljem, i to tako gusto da vodoravni zraci sunca na smiraju nisu mogli da se probiju kroz čestar. Drugde je, opet, drveće bilo tako razmaknuto da je obrazovalo one uzdužne prodore kroz čiji splet oko sa uživanjem luta, dok mašta od njih gradi staze koje vode još neobičnijim prizorima šumske divljine. Rumeni sunčevi zraci bacali su ovde isprekidanu i bledunjavu svetlost koja se delimično zadržavala na isprepletanim granama i mahovinastim deblima, a tamo su žarko obasjavali pojedine delove rudine do kojih su uspevali da se provuku.

Jedna prilično velika čistina usred ovog proplanka bila je, po svoj pridici, u ranija vremena posvećena obredima druidskog³ praznoverja, jer se na vrhu jednog brežuljka, koji je bio isuviše pravilnog oblika, tako da je izgledao kao veštački načinjen, još nalazio deo kruga od grubih, netesanih kamenova velikih razmera. Sedam ih je stajalo uspravno, a ostali su bili pomereni sa svojih mesta, verovatno revnošću nekoga ko je napustio svoju staru veru i prešao u hrišćanstvo, i ležali su, neki oboreni blizu mesta na kome su ranije stajali, a drugi po obroncima brežuljaka. Jedan veliki kamen bio se otkotrljao naniže i preprečio tok malog potoka koji je glatko klizio podnožjem brežuljka, pa je tako izazvao žubor tihog i inače ćutljivog potočića.

Ovu sliku dopunjavale su dve ljudske prilike, koje su svojom odećom i čitavom pojavom odavale svu grubost i prostotu kojima su se u ona vremena odlikovali šumoviti krajevi Vest-Rajdinga u Jorkšajru. Stariji od dvojice ljudi imao je ozbiljan, grub i divljačan izgled. Njegovu odeću, jednostavnu kako to samo može biti, činila je neka vrsta kožuha sa rukavima koji je bio tesno pripijen uz telo; na učinjenoj životinjskoj koži, od koje je izrađen, prvobitno je bila ostavljena dlaka, ali se ona beše toliko olinjala da bi se po onome što je od nje mestimično ostalo, teško moglo utvrditi kojoj je životinji pripadala. Ova primitivna haljina dopirala je od grla do kolena, zamenjujući sve delove odeće; otvor na gornjoj strani bio je taman toliki da prođe glava, iz čega se moglo zaključiti da se navlačila preko glave kao naša današnja ili starinska pancirna košulja. Sandale, vezane oputom od svinjske kože, štitile su mu stopala, a uvijači od tanke kože, spretno uvijeni oko nogu do iznad listova, ostavljali su gola kolena kao kod škotskih gorštaka. Širokim kožnim pojasom sa bronzanom pločom haljina je bila još tešnje pritegnuta uz telo; o pojasu je s jedne strane visila kožna torbica, a s druge ovnujski rog sa piskom za duvanje. Za pojas je bio zadenut dugačak, širok, veoma šiljat nož sa dva sečiva i drškom od jarčevog roga, kakvi su izrađivani u tom kraju i bili još u to doba poznati kao šefildski noževi. Čovek je bio gologlav i glavu mu je štitila samo gusta, upletena, zamršena kosa, koja je od sunca bila svetloriđa, dok su mu zalisci bili žućkasti ili žuti kao ćilibar. Ostaje još samo jedan deo njegove odeće, ali toliko značajan da ga ne bismo mogli izostaviti: bio je to jedan mesingani prsten, sličan psećoj ogrlici, zalemljen tako da ne može da se otvara, širok toliko da ne ometa disanje, ali toliko jak da bi samo turpijom mogao da se skine. Na ovom čudnovatom okovratniku bio je saksonskim slovima urezan natpis: „Gurt, sin Bivulfov, nasledni kmet Sedrika od Rotervuda“.

Pored svinjara, jer to je bilo Gurtovo zanimanje, sedeo je na jednom od oborenih druidskih spomenika čovek po izgledu deset godina mlađi, čija je odeća, iako no kroju slična odeći njegovog drugoga, bila od boljeg materijala i mnogo neobičnija. Na njegovom svetlopurpurnom kožuhu bili su naslikani smešni ukrasi u raznim bojama. Pored toga imao je kratak plašt, koji mu je dopirao jedva do polovine butina, od grimizne tkanine, prilično zaprljan, sa svetložutom postavom; pa, kako je mogao da ga prebacuje sa jednoga ramena na drugo ili da ga po volji obavija oko sebe, a širina mu je bila u neskladu sa nedovoljnom dužinom, to je ovo parče odeće predstavljalo neku veoma čudnu vrstu ogrtača. Na rukama je nosio tanke srebrne grivne, a oko vrata ogrlicu od istog metala sa natpisom: „Vamba, Bezmozganov sin, kmet Sedrika od Rotervuda“. Imao je iste sandale kao i njegov drug, ali umesto kožnim uvijačima noge su mu bile zaštićene nekom vrstom dokolenica, od kojih je jedna bila crvena, a druga žuta. Na glavi je imao kapu sa nekoliko praporaca, koji su zveckali kad bi okrenuo glavu na jednu ili na drugu stranu, a kako je on retko ostajao i jedan minut u istom položaju, zveckanje je bilo skoro neprekidna. Pri dnu kapa je bila oivičena lubom od krute kože, koji je po gornjoj ivici bio tako izreckan da je ličio na krunu, dok je iz kape virila jedna izdužena vrećica, kao kakva staromodna noćna kapa, ili vreća-cediljka ili oprema za glavu savremenog husara, koja mu je padala na rame. Za taj deo kape bili su prišiveni praporci. Ova okolnost, kao i oblik kape i njegov poluluckast a polulukav izraz lica dovoljno pokazivahu da spada među domaće lakrdijaše ili budale, koje su bogataši držali radi rasterivanja dosade u dugim časovima što su ih kod kuće provodili. On je nosio, kao i njegov drugar, torbicu okačenu o pojas, ali nije imao ni roga ni noža, pošto se verovatno smatralo da pripada vrsti ljudi kojoj je opasno poverovati oštra oruđa. Namesto toga imao je drveni mač nalik na onaj kojim arlekin izvodi čuda na modernoj pozornici.

Spoljašnji izgled ove dvojice ljudi bio je gotovo isto toliko različit kao i njihov pogled i držanje. Kmet je bio tužan i mračan. Njegov je pogled bio uprt u zemlju sa izrazom duboke utučenosti, koja bi se gotovo mogla tumačiti kao neosetljivost, da u njegovom crvenom oku nije povremeno sevala vatra i pokazivala da tu, pod prividnim tupim očajanjem, tinja bes zbog ugnjetenosti i volja za otporom. S druge strane, Vambini pogledi pokazivali su, kao što je to obično kod te vrste ljudi, neku nezasitnu radoznalost i nemirno nestrpljenje u kojem god položaju bio, kao i najveće samozadovoljstvo zbog svog sopstvenog položaja i utiska koji ostavlja. Razgovor koji je tekao među njima bio je vođen na anglo-saksonskom jeziku, kojim — kao što smo ranije rekli — uopšte govorahu niže klase, sa izuzetkom normanskih vojnika i najbližih ličnih službenika velikih feudalnih plemića. Ali kad bismo njihov razgovor preneli u originalu, savremeni čitalac bi vrlo malo od toga razumeo, pa stoga uzimamo sebi slobodu da damo sledeći prevod:

— Sveti Vitold pobio ove proklete svinje! reče svinjar posle bučnog duvanja u rog da bi sakupio raštrkani čopor svinja, koje, odgovorivši na njegov poziv isto tako milozvučno, ipak ne pokazaše nimalo žurbe da odujme od svoje raskošne gozbe bukovim i hrastovim žirom, kojim su se častile, ili da se udalje od močvarnih obala potočića, gde su neke od njih, upola zagnjurene u blato, ležale udobno ispružene i ne hajući za glas svoga čuvara. Ubio sveti Vitold i njih i mene! reče Gurt, ako dvonogi vuk ne ščepa koju od njih još i pre mraka; onda ja nisam pravi čovek. Ovamo, Fanks! Fanks! dovikivao je on iz sveg glasa čupavog vučjaka.

Neka vrsta lovačkog psa, pola buldoga pola hrt, Fanks je hramljući jurio naokolo kao da je želeo da pomogne svom gospodaru da sakupi tvrdoglave groktavice; ali, u stvari, bilo da je rđavo shvatio svinjareve znake ili da nije poznavao svoju dužnost, ili pak iz smišljene pakosti, on ih je samo razgonio ovamo-onamo, povećavajući zlo koje je, izgleda nameravao da popravi.

— Đavo mu zube povadio, reče Gurt, a đavolja majka odnela lugara koji našim psima čupa nokte⁴ prednjih šapa i onesposobljuje ih za njihov posao! Vamba, ustani de i pomozi mi, ako si čovek; zaobići brežuljak da bi dobio nadmoćnost nad njima; a kad tako dođeš u povoljan položaj, možeš ih terati pred sobom sasvim lako, kao da su bezazleni jaganjci.

— Odista, reče Vamba ne mičući se s mesta, savetovao sam se o toj stvari sa svojim nogama, i one su odlučnog mišljenja da bi predstavljalo neprijateljstvo prema mojoj uzvišenoj ličnosti i kraljevskoj odeći kad bih svoje sjajno odelo vukao po tim lokvama; prema tome, Gurte, savetujem ti da pozoveš natrag Fanksa i da svinje ostaviš njihovoj sudbini, a to znači da ih ostaviš da budu — na tvoje veliko olakšanje i utehu — pretvorene u Normane pre no što svane jutro, ako samo na njih naiđu grupe putujućih vojnika, hajduci ili poklonici-lutalice.

— Da se svinje pretvore u Normane, na moju utehu! reče Gurt. Objasni der ti to meni, Vamba, jer moj je mozak isuviše tup, a moj duh isuviše izmučen da bih mogao da odgoneta zagonetke.

— Pa, eto tako. Kako ti nazivaš ove groktave životinje koje jure oko nas na četiri noge? upita Vamba.

— Svajn, ludo, svajn, odgovori svinjar, to zna svaka luda.

— E pa, svajn, to ti je čisto saksonska reč, odvrati budala, ali kako ti nazivaš krmaču kad je oderu, izvade joj drob, rasplate je i obese za noge kao kakvog izdajnika?

— Pork, odgovori svinjar.

— Vrlo mi je milo što i to svaka luda zna, reče Vamba, a čini mi se da je pork čisto normansko-francuska reč; i tako, dok živinče živi i dok ga čuva i neguje saksonski rob, ono nosi svoje saksonsko ime, ali ono postaje Normanin i naziva se pork kad se u dvornici zamka iznese pa gozbu među plemiće; šta misliš ti o tome, a, prijatelju Gurte?

— To je tumačenje potpuno tačno, prijatelju Vamba, iako je niklo u tvojoj ludačkoj tintari, odgovori Gurt. Svetoga mi Dunstana, žalosna je istina sve to što govoriš; malo nam je šta ostavljeno sem vazduha koji dišemo, pa i to kao da je učinjeno sa mnogo oklevanja i ustezanja, i jedino u cilju da bismo bili sposobni da izdržimo poslove koje nam navaljuju na pleća. Najbolje i najmasnije ide na njihovu trpezu; najljupkije u njihovu postelju; najvaljaniji i najhrabriji ljudi služe svojim tuđinskim gospodarima kao vojnici i njihove se kosti bele po dalekim zemljama, a ovde malo ko ostaje ko bi imao volje ili moći da zaštiti nesrećne Saksonce. Da bog poživi našeg gospodara Sedrika, on je muški stao na megdan; ali Redžinald Fron de Bef dolazi lično u ovaj kraj, pa ćemo uskoro videti koliko malo vredi sva Sedrikova muka. Ej, ej, viknu on opet podižući glas, ej, gic, gic, gic, živ bio, Fankse! Sad su sve pred tobom i dobro ih goniš rundove.

— Gurte, reče budala, ja znam da me ti smatraš za ludaka, inače ne bi tako nepromišljeno stavljao svoju glavu u moja usta. Samo jednu reč Redžinaldu Fron de Befu ili Filipu Malvoazenu o tome kako si izdajnički govorio protiv Normana, pa bi se ti — iako si samo prezreni svinjar — njihao na jednom od ovih drveta, na strah svima zlim jezicima koji govore protiv velikaša.

— Nećeš me valjda odati, pseto nijedno, reče Gurt, pošto si me sam naveo da se tako izbrbljam?

— Da te izdam? odvrati budala; ne, to bi bio potez pametnog čoveka, a budala ne ume ni upola tako dobro da se stara za sebe — ali, pst! ko li je ovo, reče on osluškujući topot mnogih konjskih kopita što se tada začu.

— Šta te se tiče ko je, progunđa Gurt koji je sada bio sakupio svoj čopor ispred sebe i uz pomoć Fanksa terao ga jednim od onih zamračenih prodora koje smo maločas nastojali da što vernije opišemo.

— Ama, ja moram da vidim te konjanike, odgovori Vamba; možda dolaze iz Vilinskog carstva sa kakvom porukom od kralja Oberona⁵.

— Kuga te umorila, dreknu svinjar: Zar se sad o tome govori, kad samo na nekoliko milja od nas besni užasna oluja, grmi i seva? Slušaj kako grom tutnji! A u letnjoj kiši ja još nikad nisam video da padaju iz oblaka tako krupne kapi; iako nema vetra, hrastovi jecaju i krckaju svojim velikim granama kao da nagoveštavaju nepogodu. Ako samo hoćeš, ti možeš da budeš i razuman; poslušaj me jedanput i pođimo kući pre no što bura otpočne da besni, jer će noć biti užasna.

Vamba je izgleda shvatio svu opravdanost ovoga poziva i stoga pođe za svojim drugarom koji krete na put pošto je prethodno dohvatio jednu podužu močugu što je ležala u travi pored njega. Ovaj drugi Eumej⁶ gazio je krupnim koracima niz proplanak, terajući, uz pomoć Fanksa, čitav groktavi čopor koji mu je bio poveren na čuvanje.

II
DVA JAHAČA

Živeo jedan kaluđer, veliki veseljak,

Bio je dobar jahač i voleo lov;

Suviše muževan čovek, da bi opat valjan bio,

Mnogog je valjanog konja imao u svojoj pitali:

Kad je jahao drumom, ljudi su mogli da čuju

Kako kroz zvižduk vetra praporaca zveckanje jasno

Sa uzde odjekuje kao crkveno zvono,

— A ovamo je taj gospodin stanovnik ćelije bio.

Čoser

Topot konjanika sve se više približavao, pa je zbog toga Gurt povremeno opominjao i prekorevao svoga drugara, ali to Vambu nije moglo sprečiti da putem ne zastajkuje pod kakvim bilo izgovorom koji bi se pojavio; čas bi zastao da nabere šaku poluzrelih lešnika, čas bi okretao glavu i zaljubljeno gledao za kakvom seljančicom koja ih je mimoišla. I tako ih konjanici uskoro stigoše.

Bilo ih je deset na broju; dvojica što su jahali na čelu izgledahu kao ljudi visokog položaja, a ostali behu njihovi pratioci. Nije bilo teško utvrditi društveni red i svojstvo jedne od ovih ličnosti. Očigledno, bilo je to svešteno lice visokog reda; imalo je na sebi odeću cistercijanskog⁷ kaluđera, adi je bila izrađena od mnogo finijeg materijala no što dopuštaju pravila toga reda. Ogrtač i kapuljača bili su od najbolje flandrijske tkanine, i padali su u širokim i skladnim naborima oko dobro građenog iako prilično krupnog tela. Njegovo lice je tako malo pokazivalo znake samoodricanja, kao što je i njegova odeća malo pokazivala preziranja svetskog sjaja. Za njegove bi se crte moglo reći da izražavaju dobrotu, da nije bilo onog lukavog epikurejskog⁸ žmirkanja ispod zasvođenih obrva koje odaje obazrivu pohotljivost. Inače, njegov poziv i položaj behu ga navikli da lako gospodari svojim licem, kome je on po volji mogao da nametne zvaničan i svečan izraz, iako je ono po prirodi izražavalo dobroćudnu, druželjubivu pristupačnost. Uprkos kaluđerskim propisima, papskim naređenjima i saborskim odlukama, rukavi ovoga dostojanstvenika bili su postavljeni i opervaženi skupocenim krznom, a ogrtač mu pod grlom bio zakopčan zlatnom kopčom.

Ovo svešteno lice jahalo je dobro uhranjenu mazgu ravanjušu, čija je oprema bila izvanredno ukrašena, i čija je uzda, po modi toga vremena, bila iskićena srebrnim praporcima. U svom držanju u sedlu on nije imao ništa od kaluđerske nespretnosti, već je pokazivao lakoću i eleganciju dobro izvežbanog jahača. Doista, izgleda da je elegantni kaluđer upotrebljavao tako skromno prenosno sredstvo kao što je mazga — ma koliko ona bila pitoma i dobro uvežbana za ugodan i skladan kas — samo za putovanje drumom. U pratnji koja je jahala za njim, jedan svetovni brat vodio je u povodu, za njegovu upotrebu u drugim prilikama, jednu od najlepših španskih kobila koje je ikada odnegovala Andaluzija, a kakve su u to doba trgovci uvozili, sa velikom mukom i opasnošću, za upotrebu bogataša i dostojanstvenika. Sedlo i aša ovog prekrasnog paradnog konja bili su pokriveni dugačkom abajijom, koja je dopirala skoro do zemlje i na kojoj su bili bogato izvezene mitre, krstovi i drugi crkveni amblemi. Drugi svetovni brat vodio je u povodu jednu tovarnu mazgu natovarenu verovatno prtljagom njegovog starešine; a dva kaluđera iz njegovog reda ali nižeg položaja, jahali su na začelju veselo ćaskajući i ne obraćajući mnogo pažnje na ostale članove konjičke povorke.

Saputnik crkvenog velikodostojnika bio je čovek preko četrdesete, vitak, snažan, visok i mišićav; prava atletska figura kod koje, izgleda, dug zamor i stalna vežba nisu ostavili nikakav mekši deo ljudskog obličja, pošto su sve sveli na mišić, kosti i žile; čovek koji je izdržao hiljadu muka i bio spreman da odvažno podnese hiljade drugih. Na glavi je imao skerletnu kapu optočenu krznom kakvu Francuzi nazivaju avan (mortier) zbog njene sličnosti sa oblikom prevrnutog avana. Tako mu je lice bilo potpuno otkriveno, a izraz sračunat na to da nepoznatima ulije izvestan stepen bojazni, ako ne i straha. Imao je od prirode oštre i veoma izrazite crte, a usled stalne izloženosti tropskom suncu bio je tako preplanuo da je ličio na Arapina. Posmatrano u običnim prilikama, to lice kao da je dremalo pošto je bura strasti prohujala; ali žile na čelu, kao i brzina sa kojom bi gornja usna i gusti brkovi na njoj zadrhtali od najmanjeg uzbuđenja, jasno pokazivahu da bi oluja mogla opet veoma lako da izbije. Oštre, prodorne crne oči pričale su svakim pogledom po jednu priču o izdržanim teškoćama, o opasnostima sa kojima se odvažno u koštac hvatalo, i kao da su izazivale da se pokaže otpor njegovim željama naprosto zbog zadovoljstva da se taj otpor zbriše sa puta odlučnim naporom hrabrosti i volje. Dubok ožiljak nad obrvom pojačavao je oštrinu njegovog lica i davao mračan izraz jednome oku koje je istom prilikom bilo lako povređeno i čiji je vid, iako dotle savršen, bio nešto malo poremećen.

Gornja odeća ovog čoveka ličila je po kroju na odeću njegovog saputnika, jer je i to bio dugačak kaluđerski ogrtač; ali je skerletna boja pokazivala da on ne pripada nijednom od četiri glavna kaluđerska reda. Na desnom ramenu ogrtača bio je krst naročitog oblika, izrađen od bele tkanine. Ovaj ogrtač pokrivao je nešto što je na prvi pogled izgledalo vrlo malo saglasno sa njegovim krojem, naime, pancirnu košulju sa istim takvim rukavima i rukavicama, čudno ispletenim i protkanim tako vešto i pripijenim uz telo poput košulja koje se danas izrađuju na razboju od manje otpornog materijala. Prednji deo butina, koliko se moglo videti od nabora ogrtača, bio je takođe pokriven pancirom; kolena i stopala bila su zaštićena oklopnim ili tankim čeličnim pločicama veoma vešto zglobljenim jedna iznad druge, a pancirne dokolenice, od članaka do kolena, dobro su štitile noge i dopunjavale jahačev odbrambeni oklop. Za pojasom je imao dugačak nož sa dve oštrice, jedino oružje za napad koje je nosio pri sebi.

Dok je njegov saputnik jahao na mazgi, on je jahao snažnog putničkog konja kako bi sačuvao svoju ubojnu bedeviju, koju je jedan konjušar vodio za njim potpuno opremljenu za bitku, tako da joj je i glava bila zaštićena oklopom sa kratkim šiljkom koji se isticao na čelu. S jedne strane sedla visila je kratka ubojna sekira bogato ukrašena rezbarijom kakva se radi u Damasku; s druge strane, konjanikov šlem sa perjanicom i pancirna kapuljača, a pored toga dugačak paloš kakav su upotrebljavali vitezovi toga doba. Drugi štitonoša uspravno je nosio koplje svoga gospodara, na čijem se vrhu lepršala mala zastavica sa krstom istog oblika kao i onaj što je bio izvezen na njegovom ogrtaču. On je nosio i mali trouglasti štit toliko širok pri vrhu da zakloni grudi, a odatle se naniže sužavao u šiljak. Štit je bio pokriven skerletnom tkaninom, tako da se nije mogla videti vitezova deviza⁹.

Iza ove dvojice štitonoša jahala su dvojica slugu, čija su tamna lica, beli turbani i istočnjački kroj odela pokazivali da su rođeni u nekoj udaljenoj zemlji istoka.

Čitav izgled ovoga ratnika i njegove pratnje bio je divljačan i tuđinski; odeća njegovih štitonoša bila je sjajna, a njegove istočnjačke sluge nosile su srebrne ogrlice oko vrata i grivne od istog metala na tamnim rukama i nogama, dok su im ruke bile gole do lakata, a noge od članaka do listova. Svila i vez krasili su im odela i odavali bogatstvo i visoki položaj njihovog gospodara, a u isto vreme činili oštru suprotnost prema ratničkoj jednostavnosti njegove lične opreme. Bili su naoružani krivim sabljama sa balčacima i temenjacima ukrašenim zlatom, kao i turskim jataganima još skuplje izrade. Svaki je na jabuci od sedla imao svežanj džilita, oko četiri stope dugih sa jakim čeličnim šiljcima — oružje kojim su se mnogo služili Saraceni¹⁰, a čija je uspomena još očuvana u ratničkoj igri zvanoj el džerid, koja se još upražnjava u istočnjačkim zemljama.

Konji ovih slugu imali su isto tako stran izgled kao i njihovi jahači. Bili su saracenske pasmine, pa prema tome arapskog soja. Njihove fine vitke noge, male kičice, retke grive i lako podskakivanje bili su u oštroj suprotnosti prema teškim konjima širokih članaka, gajenih u Flandriji¹¹ i Normandiji¹² za potrebe tadašnjih ratnika sa njihovom celokupnom opremom u oklopu i panciru. Ti glomazni konji, postavljeni pored ovih istočnjačkih trkača, mogli su poslužiti kao oličenje senke prema predmetu.

Čudnovat izgled ove konjaničke povorke pobudio je radoznalost ne samo kod Vambe, nego čak i kod njegovog manje vetropirastog drugara. On je u kaluđeru odmah poznao opata manastira Žorvo, na čitave milje unaokolo dobro poznatog kao ljubitelja lova, gozbe, pa i — ako ga glasina nepravedno ne bije i drugih svetovnih uživanja još manje saglasnih sa njegovim kaluđerskim zavetima. Ali su u ta vremena shvatanja o ponašanju sveštenstva, kako mirskog tako i redovničkog, bila tako široka, da je opat Emer očuvao dobar glas u okolini svoga manastira. Zbog svoje otvorene i vesele naravi i gotovosti sa kojom je davao oproštaj od svih običnih grehova, bio je omiljen među visokim plemstvom i glavnim ličnostima nižeg plemstva; sa nekima je bio i u srodstvu po rođenju, pošto je pripadao jednoj uglednoj normanskoj porodici. Dame, naročito, nisu bile raspoložene da suviše sitničarski ocenjuju moral jednog čoveka koji je bio osvedočeni obožavalac njihovog pola i raspolagao tolikim sredstvima da rastera dosadu koja se veoma lako uvlačila u dvorane i budoare starog feudalnog zamka. Opat je učestvovao u zadovoljstvima lova sa više revnosti no što bi bilo dozvoljeno, a priznavalo se i da ima najbolje izvežbane sokolove i najbrže hrtove u Severnom Rajdingu. Zbog svega toga bio je veoma omiljen kod plemićke omladine. Sa starima umeo je da igra drugu ulogu, koju je, po potrebi, mogao da održi sa velikim dostojanstvom. Njegovo poznavanje knjiga, iako veoma površno, bilo je dovoljno da njihovom neznalaštvu nametne poštovanje prema svojoj tobožnjoj učenosti; ništa manje nisu im ulivali mišljenje o njegovoj svetosti ozbiljnost njegovog držanja i govora i visoki ton koji je zauzimao kad je isticao autoritet crkve i sveštenstva. Čak i prost narod, najstrožiji kritičar ponašanja onih koji se na društvenoj lestvici nalaze iznad njega, imao je razumevanja za ispade opata Emera. Bio je široke ruke; a darežljivost, kao što je dobro poznato, pokriva mnoštvo grehova u jednome drugom smislu no kako je to rečeno u Svetom pismu. Manastirski prihodi, od kojih je veliki deo njemu stajao na raspolaganju, davali su mu sredstva da podmiri znatne lične izdatke, a u isti mah omogućavali mu onu izdašnost koju je među seljacima pokazivao i kojom je često ublažavao nevolje ugnjetenih. Ako bi opat Emer preterao u lovu, ili bi dugo ostao na gozbi — ako bi opat Emer u praskozorje bio viđen kako ulazi na zadnja vrata u manastir vraćajući se kradimice sa kakvog ljubavnog sastanka — ljudi bi samo slegli ramenima i pomirili se sa njegovim neurednostima, sećajući se da to isto čine mnogi od njegove sabraće koji, međutim, nisu imali nikakvih plemenitijih osobina da ih okaju. Zbog svega toga, opat Emer i njegovo dostojanstvo bejahu dobro poznati našim saksonskim kmetovima, pa mu se oni nespretno pokloniše i za uzvrat dobiše na francusko-latinskom jeziku: „Bog vas blagoslovio, deco.“

Ali, neobičan izgled saputnika i njegovih pratilaca privukoše pažnju naših drugara i izazvaše njihovo čuđenje, tako da oni jedva i čuše opata od Žorvoa kad ih upita da li znaju kakvo mesto u blizini gde bi mogli da nađu utočište. Toliko su bili iznenađeni polukaluđerskim, poluvojničkim izgledom ovog crnpurastog stranca i čudnim odelom i oružjem njegovih slugu. Verovatno je i to da su jezik, na kome dobiše blagoslov, kao i traženo obaveštenje zvučali neprijatno u ušima saksonskih seljaka, mada im zacelo ni jedno ni drugo nije bilo nerazumljivo.

— Pitao sam vas, deco, reče opat povišenim glasom i služeći se mešovitim jezikom kojim su normansko i saksonsko pleme među sobom opštili, ima li u ovom kraju kakav dobar čovek, koji bi za ljubav božju i iz odanosti prema materi crkvi ukazao dvojici njenih najponiznijih slugu i njihovoj pratnji gostoprimstvo za jednu noć i pružio im okrepljenje?

On je to izgovorio tonom u kome se osećala puna svest o dostojanstvu ličnosti u pitanju, što je bilo u oštroj suprotnosti sa skromnim izrazima koje je smatrao da je zgodno upotrebiti.

— Dvojica najponiznijih slugu matere crkve! ponovi Vamba za sebe; ali, iako je bio budala, ipak se potrudi da se njegova primedba ne čuje. Voleo bih da vidim njene nadzornike, njene glavne peharnike, i ostale njene važnije dvorjane!

Posle ovog unutrašnjeg objašnjenja o opatovom govoru, on podiže oči i odgovori na postavljeno pitanje:

— Ako časni oci vole dobru trpezu i mekanu postelju, posle nekoliko milja jahanja stići će do manastira Brinksvorta gde će im njihovo svojstvo obezbediti najbolji prijem; ili, ako više vole da provedu jedno pokajničko veče, mogu da siđu niz ovaj divlji proplanak, pa će tim putem stići do pustinjakove kolibe u Kompanherstu gde će ih jedan pobožni isposnik primiti da prekonoć sa njime podele zaštitu njegovog krova i blagodeti njegovih molitava.

Opat na oba predloga odmahnu glavom.

— Čestiti prijatelju, reče on, ako ti zveckanje praporaca nije pomutilo razum, trebalo bi da znaš da mi crkveni ljudi ne iscrpljujemo gostoprimstvo jedan drugoga, već ga radije tražimo kod svetovnjaka, pa im na taj način pružamo priliku da služe bogu odavanjem počasti njegovim najpozvanijim službenicima i potpomažući ih.

— Istina je, odgovori Vamba, da sam ja, iako samo običan magarac, počastvovan da nosim praporce isto tako kao i mazga vaše prečasnosti; pa ipak, mislio sam da za milosrđe majke crkve i njenih služitelja može da se kaže kao i za svako drugo milosrđe — da počinje kod kuće.

— Dosta sa bezobrazlukom, mladiću, reče naoružani konjanik, prekidajući njegovo brbljanje jakim i strogim glasom, nego nam pokaži, ako znaš, put do... Kako se ono zvaše vaš franklin, opat Emere?

— Sedrik, odgovori opat; Sedrik Saksonac. Reci mi, dobri momče, da li smo blizu njegovoga doma i da li možeš put donde da nam pokažeš?

— Nije lako naći put, reče Gurt, prekinuvši sad prvi put svoje ćutanje, a Sedrikova se porodica rano povlači na počinak.

— Ćuti, momče, ne brbljaj koješta! reče konjanik vojničkog izgleda, lako će se oni dići da izađu u susret putnicima kao što smo mi, koji se ne savijaju da mole za gostoprimstvo kad imaju pravo da naređuju.

— Ne znam, reče Gurt mrgodno, da li da pokažem put do kuće moga gospodara onima koji s pravom zahtevaju prijem za koji bi mnogi bili srećni da zamole kao za ljubaznost.

— Zar se ti sa mnom pregoniš, robe! viknu vojnik, pa obode konja i okrete ga preko staze, podigavši u isti mah korbač u ruci sa namerom da seljaka kazni za ono što je on smatrao bezobrazlukom.

Gurt ga pogleda divlje i osvetoljubivo, pa jarosno, ali ipak sa izvesnim oklevanjem spusti ruku na dršku svoga noža; no tada se umeša opat Emer koji natera svoju mazgu izmeću svoga saputnika i svinjara, te tako spreči nameravano nasilje.

— Ne, ne, za ime svete Marije, brate Brijane! Ti zaboravljaš da nisi više u Palestini, među bezbožnim Turcima i nevernim Saracenima. Mi ostrvljani ne volimo udarce, sem udaraca što ih deli sveta crkva koja kažnjava onoga koga voli. Pokaži mi, dobri momče, reče on Vambi i proprati svoj govor jednim srebrnim novčićem, put do Sedrika Saksonca; ti to svakako znaš i tvoja je dužnost da uputiš putnika, čak i onda kad je njegova ličnost manje osvećena no što su to naše ličnosti.

— Odista, časni oče, odgovori budala, saracenska glava vašeg prečasnog saputnika svojom strahotom isterala je iz moje glave put za povratak kući — nisam siguran da ću i ja noćas tamo dospeti.

— De, de, reče opat, ti možeš da nam pokažeš put samo ako hoćeš. Ovaj časni brat proveo je ceo svoj vek u borbi sa Saracenima za oslobođenje svetog groba; on pripada redu vitezova hramovnika¹³, o kome si verovatno slušao; on je pola kaluđer, pola vojnik.

— Ako je samo i upola kaluđer, odvrati budala, ne bi trebalo da bude sasvim nerazuman prema onima koje na svome putu sretne, pa čak i ako se oni mnogo ne žure da odgovore na pitanja koja ih se nimalo ne tiču.

— Opraštam ti tu šalu, odgovori opat, pod uslovom da nam pokažeš put Sedrikovom domu.

— Pa, dobro, reče Vamba, vaše prečasne osobe treba da se drži ove staze dok ne stignu do jednog krsta upalog u zemlju tako da je od njega ostalo iznad zemlje jedva za dužinu lakta; zatim treba da pođete stazom nalevo, jer se kod utonulog krsta sustiče više puteva, i ja se nadam da će vaše prečasne osobe dobiti sklonište pre no što izbije nepogoda.

Opat zahvali svome mudrome savetniku, konjanici obodoše konje i odjahaše kao ljudi koji žele da stignu pod krov pre no što ih stigne noćna oluja. Kad se konjski topot izgubi u daljini, Gurt reče svome drugaru:

— Ako se budu držali tvoga mudrog uputstva, časni oci teško da će stići u Rotervud ove noći.

— I neće, reče budala cereći se, ali ako budu imali sreće, moći će da stignu do Šefilda, a to je sasvim pogodno mesto za njih. Nisam ja tako rđav šumar da pokazujem psu gde leži srna, ako mi nimalo nije namera da je on potera.

— U pravu si, reče Gurt, zlo bi bilo da Emer vidi ledi Rovenu; a bilo bi možda još i gore da Sedrik sa ovim vojnikom-kaluđerom zametne kavgu, što bi se vrlo verovatno dogodilo. Ali, kao što priliči dobrim slugama, gledajmo i slušajmo, a ništa ne govorimo.

Vraćamo se sada našim konjanicima. Oni su brzo ostavili kmetove daleko za sobom i vodili su ovakav razgovor na normansko-francuskom jeziku, kao što je to bio običaj u višim klasama, sa izuzetkom malobrojnih plemića koji su još bili skloni da se diče svojim saksonskim poreklom.

— Šta znači ćudljiva drskost ovih momaka? reče hramovnik cistercijancu, i zašto me sprečiste da ih kaznim?

— Vere mi, brate Brijane, odgovori opat, što se tiče jednoga od njih, teško bih umeo da ti obrazložim zašto ludak govori saglasno njegovoj divljoj, neukrotivoj, upornoj rasi od koje, kao što sam ti često pričao, među pobeđenim Saksoncima može da se nađe još po neki izdanak, a njihovo je najveće zadovoljstvo da posvedoče, koliko god je u njihovoj moći, svoju mržnju prema osvajačima.

— Brzo bih ja njega bičem naučio pristojnosti, primeti Brijan; navikao sam ja da postupam sa takvim naravima: naši turski zarobljenici su plahoviti i uporni, kao što je možda sam Odin¹⁴ bio; ali kad provedu dva meseca u mojoj kući pod upravom moga nadzornika robova, oni postaju ponizni, meki, uslužni i nauče da poštuju našu volju. Istina, gospodine, morate se čuvati otrova i kame, jer se oni i jednim i drugim vrlo rado služe čim za to dobiju i najmanju mogućnost.

— Ah, da, odgovori opat Emer, ali svaka zemlja ima svoje običaje i svoje navike. Sem toga, da si išibao ovoga momka, ne bismo dobili obaveštenje o putu Sedrikovoj kući, a ako bismo nekako i pronašli put do tamo, tvoji udarci bili bi neminovan razlog da se zametne svađa izmeću tebe i Sedrika. Zapamti što sam ti rekao: taj bogati franklin¹⁵ je gord, plahovit, sumnjičav i razdražljiv; on se odupire našem plemstvu, pa čak i svojim susedima Redžinaldu Fron de Befu i Filipu Malvoazenu, a oni nikako nisu deca sa kojom se lako izlazi na kraj. Tako se odlučno bori za povlastice svoga plemena, i tako je ponosit što u pravoj liniji vodi porekao od Hervarda, čuvenog zatočnika Heptarhije¹⁶, da ga svi nazivaju Sedrik Saksonac; i on je ponosit što je Saksonac, dok mnogi drugi pripadnici toga naroda nastoje da sakriju svoje poreklo da ne bi delili sudbinu onih za koje važi izraz vae victis,¹⁷ to jest da ne bi podnosili teškoće nametnute pobeđenima.

— Opate Emere, reče hramovnik, ti si čovek viteškog duha, dobro si izučio nauku o lepoti i iskusan si kao kakav trubadur¹⁸ u svim stvarima koje se tiču ljubavnih propisa; ali, da znaš, ja očekujem veliku lepotu te slavljene Rovene kao naknadu za samoodricanje i uzdržljivost kojih moram da se pridržavam trudeći se da zadobijem naklonost jednog tako buntovnog prostaka kakav je po tvome opisu njen otac Sedrik.

— Nije joj Sedrik otac, odgovori opat, već samo daleki rođak. Njeni su preci plemenitije krvi no preci Sedrikovi, kako on to sam tvrdi, i ona je sa njim samo u udaljenoj srodničkoj vezi po ženskoj lozi. No, on je njen staralac, a, kako mi se čini, sam je sebe za staraoca postavio; on je svoju štićenicu toliko zavoleo kao da mu je rođena kći. O njenoj lepoti moći ćeš uskoro sam da sudiš; a ako njene pravilne crte i veličanstven ria ipak blag izraz lepih plavih očiju ne odagnaju iz tvoga sećanja crnokose devojke palestinske, eh, ili hurije¹⁹ iz raja staroga Muhameda, onda ja nisam pravi sin crkve, već nevernik.

— Ako se ta tvoja toliko hvaljena lepotica, reče hramovnik, izmeri na kantaru, pa se utvrdi da mera ne odgovara, ti znaš kakva je naša opklada?

— Ja stavljam svoj zlatan lanac, odgovori opat, a ti deset boca vina sa Hiosa²⁰. Ja sam tako uveren da je to vino moje, kao da je već u manastirskim podrumima pod ključem staroga podrumara Denisa.

— Ali, ja ću sam imati da presudim, reče hramovnik, i biću osuđen samo na osnovu sopstvenog priznanja da od Duhova za godinu dana unazad nisam video tako lepu devojku. Je li tako? Opate, tvoj lanac je u opasnosti; ja ću ga nositi o vratu na poprištu Ašbi de la Zuš.

— Dobij ga časno, reče opat, pa ga nosi gde god ti je volja. Ja se oslanjam na tvoju reč viteza i crkvenog čoveka da ćeš dati ispravan odgovor. Ali, brate, primi moj savet i obuzdaj svoj jezik pa budi pristojniji no što si navikao u gospodarenju nad neverničkim zarobljenicima i istočnjačkim robovima. Sedrik Saksonac je nakraj srca i vrlo ga je lako uvrediti; a ako se oseti uvređenim, on je takav čovek da bi mogao — bez ikakvog uvažavanja prema tvome viteštvu, mom visokom položaju ili svetosti nas obojice — da nas izbaci iz kuće i pošalje nas da noć provedemo sa ševama, pa makar to bilo i u ponoć. I, pazi dobro kako gledaš u Rovenu, nad kojom on bdi sa najljubomornijim staranjem; ako oseti i najmanju uzbunu u tom pogledu, mi smo propali. Priča se da je jedinca sina prognao iz svoje porodice zbog toga što je ovaj svoje oči podigao u ljubavi prema toj lepotici, koja, kako izgleda, može biti obožavana na odstojanju, ali se njoj ne sme približiti sa drugim mislima do onima sa kojima pristupamo oltaru svete bogorodice.

— Dobro, dosta si rekao, odgovori hramovnik. Ja ću za jednu noć pokazati potrebnu uzdržljivost, i ponašati se čedno kao kakva devojka; no što se tiče straha da silom budemo isterani, ja i moje štitonoše, sa Ahmetom i Abdulahom, jemčimo ti da takvu sramotu nećemo dozvoliti. Ne sumnjaj da ćemo biti dovoljno jaki da obezbedimo sebi prenoćište.

— Ne smemo dozvoliti da dotle dođe, odgovori opat; ali, evo oborenog krsta o kome nam je budala govorio, a noć je tako tamna da jedva možemo da vidimo kojim putem treba poći. On nam, mislim, reče da skrenemo levo.

— Desno, reče Brijan, koliko se ja sećam.

— Levo, zacelo levo; sećam se kako je pokazao svojim drvenim mačem.

— E, ali on je mač držao u levoj ruci, i pokazivao njime preko svoga tela, reče hramovnik.

Kao što obično biva u takvim slučajevima, svaki od njih uporno ostade pri svom mišljenju. Upitaše pratioce, ali ovi nisu bili dovoljno blizu da bi mogli da čuju Vambina uputstva. Najzad, Brijan primeti nešto što im je u sumraku u prvi mah izmaklo iz vida:

— Evo, neko leži kraj krsta, ili spava ili je mrtav. Hugo, gurni ga krajem tvoga koplja.

Još to nije bilo ni učinjeno, kad se prilika diže i uzviknu čistim francuskim jezikom:

— Ma ko da si, neuljudno je što me ometaš u mojim razmišljanjima.

— Želeli smo samo da te zapitamo, reče opat, za put do Rotervuda, prebivališta Sedrika Saksonca.

— I ja sam tamo nameran, odgovori stranac, i da imam konja, bio bih vam vođ, jer put je prilično teško pronaći, a ja ga savršeno dobro poznajem.

— Imaćeš i našu zahvalnost i nagradu, prijatelju, reče opat, ako nas zdrave i čitave odvedeš Sedriku.

I on naredi jednom od svojih pratilaca da uzjaše njegovog ličnog konja iz povoda, a da konja na kome je do tada jahao da strancu koji je trebalo da posluži kao vođ.

Njihov vođ udari suprotnim putem od onoga koji im je Vamba preporučio u nameri da ih obmane. Staza je uskoro zašla dublje u šumu i presecala je više potoka, kojima je prilaz bio otežan močvarama kroz koje je vodila; ali izgleda da je stranac, kao po instinktu, birao najčvršće tle i najsigurniji gaz — sa velikom opreznošću i pažljivošću on grupu sigurno izvede na jedan put širi od svih koje su do tada videli; i pokazujući na jednu veliku, onisku, nepravilnu zgradu na gornjem kraju puta, on reče opatu:

Eno Rotervuda, prebivališta Sedrika Saksonca.

To je bila radosna vest za Emera, čiji nervi ne behu baš najjači, pa je bio teško uznemiren i zabrinut dok su prolazili kroz opasne močvare, da mu nije ni na pamet padalo da vođi postavi kakvo pitanje. Ali, kako se sada osećao udobno n blizu prenoćišta, postade radoznao, pa zapita vođu ko je i odakle je.

— Poklonik, koji se upravo vratio iz svete zemlje, glasio je odgovor.

— Bolje bi bilo da si tamo ostao, da se boriš za oslobođenje svetoga groba, reče hramovnik.

— Odista, prečasni gospodine viteže, odgovori poklonik kome je hramovnikova pojava izgleda bila vrlo dobro poznata, ali kad se oni koji su se zakleli da oslobode sveti grob viđaju kako putuju na ovakvoj udaljenosti od kraja za koji su vezane njihove dužnosti, možete li se onda čuditi što jedan miroljubivi seljak, kao što sam ja, odbija zadatak koji su oni napustili?

Hramovnik htede ljutito da odgovori, ali ga prekide opat, koji opet izrazi svoje čuđenje što njihov vođ, posle toliko dugog odsustva, ovako savršeno poznaje šumske prolaze.

— Rodio sam se u ovom kraju, odgovori vođ, i kad to izgovori, oni su već stajali pred domom Sedrikovim.

Oniska građevina nepravilnog oblika sa nekoliko dvorišta ili ograda zahvatala je znatnu površinu zemljišta; ali, iako se po pa njenom obimu moglo zaključiti da je njen vlasnik bogata ličnost, ona se potpuno razlikovala od velikih građevina sa kulama i utvrđenjima, u kojima je stanovalo normansko plemstvo, a što je bilo primljeno kao opšti stil arhitekture po čitavoj Engleskoj.

Ali ni Rotervud nije bio bez odbrane; nijedno prebivalište u to nemirno doba nije moglo biti bez nje, a da se ne izloži opasnosti da bude opljačkano i spaljeno pre no što svane idući dan. Dubok rov opasivao je čitavu građevinu, i bio ispunjen vodom iz obližnje reke. Dvostruka ograda, načinjena od zašiljenog kolja koje je davala obližnja šuma, branila je spoljašnju i unutrašnju obalu rova. Na zapadnoj strani nalazio se otvor za ulaz kroz spoljnu ogradu; ovaj je, preko pokretnog mosta, bio u vezi sa takvim istim otvorom na unutrašnjoj utvrdi. Izvesne mere predostrožnosti bile su preduzete da se ovi ulazi obezbede: sa izbočina u zidovima mogli su u slučaju potrebe da ih bočno brane strelci ili praćkaši.

Pred ovim ulazom hramovnik dunu snažno u rog; jer kiša, koja je odavno pretila, poče sada da lije kao iz kabla.

III
SEDRIK SAKSONAC

Otuda (uteha jadna!) sa ledene obale što sluša

Kako okean germanski tutnji, veseo, snažan

I žute kose, plavooki Saksonac dođe.

Tomson, Sloboda

U jednoj dvornici čija je visina bila u velikoj nesrazmeri sa njenom preteranom dužinom i širinom, nalazio se dugačak hrastov sto, izrađen od grubo tesanih dasaka jedva nešto malo uglačanih; sto je bio postavljen za večernji obed Sedrika Saksonca. Krov, sačinjen od greda i rožnika, nije imao ničeg drugog da prostoriju odeli od neba, do dasaka i trske; po jedno veliko ognjište nalazilo se na svakom kraju dvorane, ali kako su dimnjaci bili načinjeni vrlo nespretno, bar onoliko dima širilo se po prostoriji koliko je izlazilo kroz otvor dimnjaka. Tako je stalni dim uglačao grede i daske niske dvorane obloživši ih crnom gleđi od čađi. Po bočnim zidovima dvorane visilo je oružje za rat i lov, a na uglovima bila su dvokrilna vrata kroz koja se išlo u druge delove prostrane građevine.

I ostali kućni uređaj imao je istu jednostavnost saksonskog razdoblja, koju je Sedrik s ponosom održavao. Pod je bio od zemlje izmešane sa vapnom, a sve to nabijeno u tvrdu masu kakva se često upotrebljava za podove naših modernih žitnica. Otprilike na jednoj četvrtini dužine dvorane pod je bio uzdignut za jedan stepen, i ovaj prostor, koji se nazivao podijum, zauzimali su samo glavni članovi porodice i ugledni posetioci. Za njih je preko podijuma bio postavljen sto bogato zastrt skerletnom tkaninom, a od njegove sredine išao je sve do kraja dvorane duži i niži sto za kojim su jeli posluga i osobe nižeg reda. Celina je ličila na oblik slova T, ili na neke od onih starih stolova za ručavanje koje, udešene po istom principu, još možemo videti u starim koledžima Oksforda i Kembridža. Masivne hrastove stolice i sedišta u duborezu bile su poređane na podijumu, a iznad ovih sedišta bilo je postavljeno nebo od tkanine da u izvesnoj meri od nevremena zaštiti dostojanstvenike koji su zauzimali ovo počasno mesto, a naročito kao zaklop od kiše, jer je rđavo izrađen krov prokišnjavao.

Zidovi gornjeg dela dvorane, dokle je podijum dopirao, bili su prekriveni zastorima i sagovima, a pod je bio zastrt ćilimom, i jedno i drugo ukrašeno šarama ili vezom u sjajnim i prilično drečećim bojama. Iznad nižega stola, krov, kao što smo primetili, nije imao zastora; grubo malterisani zidovi bili su goli a zemljani pod nije bio zastrt; na stolu nije bilo stolnjaka, a grube masivne klupe zamenjivale su stolice.

U sredini gornjeg stola bile su postavljene dve stolice, nešto uzdignutije od ostalih, za domaćina i domaćicu, koji su upravljali obedima, i otuda njihova saksonska počasna titula, koja je značila „oni koji dele hleb“.

Uz svaku od ovih stolica nalazila se klupica za noge, ukrašena rezbarijom i slonovačom, i taj znak dostojanstva pripadao je samo njima. Jedno od ovih sedišta zauzimao je u ovom trenutku Sedrik Saksonac. Mada je po položaju bio samo ten²¹, ili, kako su ga Normani nazivali, franklin, on je zbog odlaganja večere pokazivao takvo razdražljivo nestrpljenje, kakvo je moglo dolikovati nekom državnom savetniku starih ili modernih vremena.

Videlo se, odista, na licu ovoga zemljoposednika da je bio otvorene ali preke i naprasite naravi. Bio je srednjeg rasta, ali je imao široka ramena, duge ruke, i bio snažno građen, kao čovek naviknut da podnosi zamor u boju ili u lovu; imao je široko lice sa krupnim plavim očima, otvorenim i slobodnim crtama, lepim zubima i glavom lepog oblika, što je sve zajedno izražavalo onu vrstu dobroćudnosti koja se često susreće sa naprasitom i naglom naravi. Ponos i neverica izbijali su iz njegovog pogleda, jer je svoj život provodio u odbrani prava koja su stalno bila izložena gaženju; a naročito okolnosti njegovog položaja stalno su održavale budnim hitrinu, vatrenost i odlučnost njegovog karaktera. Duga žuta kosa bila mu je ravnomerno razdeljena na temenu i iznad čela i padala sa obe strane do ramena; iako se Sedrik približavao šezdesetoj, ipak nije bio ni prosed.

Na njemu je bila dolama tamnozelene boje, optočena oko vrata i na krajevima rukava jednom vrstom krzna koje je po vrednosti bilo niže od hermelina a bilo je, kako se veruje, od kože sure veverice. Ispod raskopčane dolame videla se donja haljina skerletne boje, tesno pripijena uz telo; imao je iste takve čakšire, ali one nisu išle niže od donjeg dela butine, ostavljajući gola kolena. Na nogama je imao sandale istog oblika kao i seljaci, ali od finijeg materijala i na vrhovima pričvršćene zlatnim kopčama. Na rukama je imao zlatne grivne, a oko vrata široku ogrlicu od istog dragocenog metala. Oko pasa je nosio bogato ukrašen pojas o kome je visio kratak prav mač sa dve oštrice, šiljatog vrha, postavljen skoro upravno po boku. Iza njegovog sedišta visio je skerletni vuneni ogrtač postavljen krznom, i bogato izvezena kapa od istog materijala koja je dopunjavala odeću bogatog zemljoposednika kad je izlazio van kuće. Jedno kratko lovačko koplje sa širokom i svetlom čeličnom glavom, koje mu je napolju služilo kao štap ili kao oružje, kako bi slučaj zahtevao, stajalo je takođe uz naslon njegove stolice.

Nekoliko slugu, odevenih veoma raznovrsno, od haljina sličnih raskošnom odelu njihovog gospodara pa do grube jednostavne odeće kao kod svinjara Gurta, vrebalo je poglede i očekivalo naredbe saksonskog dostojanstvenika. Dva-tri dvorjanina višeg reda stajala su iza svoga gospodara na podijumu, a ostali u nižem delu dvornice. Bilo je tu i pratilaca druge vrste: dva tri velika čupava hrta, kakvi su se tada upotrebljavali u lovu na jelene i vukove, pa onda nekoliko lovačkih pasa krupne koščate rase, sa debelim vratovima, velikim glavama i dugim ušima, kao i jedan ili dva manja psa koji se danas nazivaju terijeri, koji su nestrpljivo očekivali dolazak večere, ali su, obdareni dobrim raspoznavanjem fizionomije, što je svojstveno njihovoj rasi, izbegavali da naruše zlovoljni mir svoga gospodara, bojeći se svakako male bele palice koja je ležala kraj Sedrikovog služavnika za jelo sa svrhom da suzbije približavanje njegovih četvoronožnih podanika. Samo jedan sivkast stari vučjak, sa slobodom koja se dozvoljava ljubimcu, posadio se uz samu počasnu stolicu i usuđivao se da povremeno na sebe svrati pažnju stavljajući svoju veliku rundavu glavu na krilo svoga gospodara ili gurnuvši mu u ruku svoju njušku. Pa i on je bio odbijen strogim naređenjem:

— Odlazi, Baldere, odlazi! Nisam raspoložen za ludorije.

Sedrik, doista, kao što smo primetili, nije bio dobre volje. Ledi Rovena koja beše otišla na večernju službu u jednu udaljenu crkvu, upravo se vratila kući i sad se presvlačila — pošto je na putu zadesila oluja te je dobro pokisla. Još nije bilo nikakvih vesti o Gurtu i poverenom mu čoporu koji je trebalo već odavno da bude doteran iz šume kući: a u ono doba tolika je bila nesigurnost da se ovo zadocnjenje moglo objasniti kakvom pljačkom hajduka, kojima je obližnja šuma obilovala, ili nasiljem kakvog susednog barona, čija je svest o sopstvenoj snazi činila da i oni, isto tako, ne vode računa o pravu svojine. Stvar je bila veoma ozbiljna, jer se veliki deo domaćeg bogatstva saksonskih posednika sastojao od velikih čopora svinja, naročito u šumovitim krajevima gde su te životinje lako nalazile svoju hranu.

Pored ovih razloga za strahovanje, saksonski ten bio je uznemiren i zbog toga što mu je nedostajalo prisustvo omiljene budale Vambe, čije su šale, kakve-takve, služile kao neka vrsta začina njegovoj večeri i zamašnim gutljajima piva i vina kojima ih je on obično propraćao. Dodajmo svemu tome da Sedrik od podne nije ništa okusio, a uobičajeni čas njegove večere bio je odavno prošao — jedan razlog razdražljivosti zajednički seljačkim plemićima iz starih i modernih vremena. Njegovo nezadovoljstvo bilo je izraženo u isprekidanim rečenicama koje je delimično mrmljao za samog sebe, delimično upućivao slugama koji su stajali unaokolo, a naročito peharniku koji mu je s vremena na vreme, kao sredstvo za umirenje, pružao srebrni pehar napunjen vinom.

— A šta je sa ledi Rovenom?

— Ona se baš sada češlja, odgovori jedna dvorkinja sa tako mnogo slobode kao što i danas omiljena sobarica gospođina obično odgovara domaćinu moderne porodice. Ne biste valjda želeli da ona sedi za stolom u svojoj kapuljači i kabanici, a nema gospođe u čitavoj grofoviji koja se brže sprema od moje gospodarice.

— Hm, hm! progunđa Saksonac u znak izvesnog saglašavanja sa tim neospornim razlogom, pa zatim dodade: Želeo bih da njena pobožnost izabere povoljnije vreme za iduću posetu crkvi svetog Jovana; ali šta, do sto đavola, nastavi on, okrećući se peharniku, i podigavši glas, kao da je srećan što je našao jedan kanal u koji može da skrene svoju srdžbu ne plašeći se nikakve kontrole, šta zadržava Gurta tako dugo u polju? Bojim se da ćemo čuti rđave vesti o čoporu; on je dosad bio veran i valjan momak, i ja sam mu bio namenio nešto bolje; možda bih ga čak uzeo za telohranitelja.

Peharnik Osvald primeti smerno da je jedva jedan sat prošao od večernjeg zvona²², ali to izvinjenje beše rđavo izabrano, jer je dodirnulo jedan predmet veoma neugodan za saksonske uši.

— Đavo pogani, viknu Sedrik, odneo večernje zvono i onog koji ga je izmislio i kukavičkog roba koji ga saksonskim jezikom pominje jednom saksonskom uhu! Večernje zvono! dodade on, zastajući, oh, večernje zvono, koje čestite ljude primorava da pogase svetlost, kako bi lupeži i razbojnici u tmini mogli da vrše svoja zla dela! Oh, večernje zvono; Redžinald Fron de Bef i Filip de Malvoazen znaju dobro svrhu večernjeg zvona, isto onako dobro kao i sam Vilijem ili svaki drugi normanski probisvet koji se tukao kod Hestingsa. Čini mi se da ću ubrzo čuti kako je moja imovina bila odvučena da izgladnele razbojnike spase od crkavanja, koji mogu da se održavaju samo kraćom i razbojništvom. Moj verni rob je ubijen i moja dobra su opljačkana — i Vamba — gde je Vamba? Ne reče li neko da je on otišao sa Gurtom?

Osvald odgovori potvrdno.

— Ah, sve lepše i lepše! Dakle, i njega su mi oteli, njega, saksonsku budalu da služi normanskom gospodaru. Doista, svi smo mi budale, koji im služimo i bolji smo im predmet za porugu i podsmeh nego da smo rođeni samo sa polovinom razuma. Ali, ja ću se osvetiti, dodade on ustajući sa stolice, besan zbog nanesene mu tobožnje nepravde, i dohvativši svoje koplje. Tužiću ih, teraću ih sve do Velikog veća; imam prijatelja, imam pristalica — izazvaću Normane na megdan da stanu čovek prema čoveku; nek dođe on u svome oklopu i pancirnoj košulji, i sa svim onim što kukavicu može da ohrabri; probijao sam ja ovakvim džilitom i mnogo jače oklope no što su tri njihova ratnička štita! Misle, možda, star sam? Ali, osetiće oni da, iako sam star i bez dece, krv Hervarda teče u žilama Sadrikovim! Ah, Vilfrede! produži nešto tišim glasom, da si umeo da savladaš svoju nerazumnu strast, tvoj otac ne bi bio ostavljen u ovim godinama kao usamljeni hrast koji pruža svoje polomljene i nezaštićene grane protiv besnog huka oluje. Ta misao kao da preobrati u turobnost njegova razdražena osećanja. Ostavi džilit, ponovo sede na svoje mesto, obori pogled i izgledalo je kao da je utonuo u setna razmišljanja.

Iz razmišljanja Sedrika odjednom trže duvanje roga na koje odgovori bučno zavijanje i lajanje pasa u dvorani, kao i dvadeset ili trideset drugih po ostalim delovima zgrade. Trebalo je prilično upotrebljavati belu palicu, a i sluge su morale dosta napora da ulože da bi se stišala ova pseća galama.

— Na kapiju, momci, reče Saksonac žurno čim se metež toliko stišao da su mu dvorjani mogli čuti glas. Vidite, kakve nam glase taj rog donosi: da nam objavi, mislim, kakvo nasilje i pljačku na mojoj zemlji.

Vrativši se za manje od tri minuta, jedan telohranitelj objavi da opat Emer iz Žorvoa, i čestiti vitez Brijan de Boa Gilber, zapovednik hrabrog i časnog reda vitezova hramovnika, sa malom pratnjom, putuju na turnir²⁵, koji će se održati kroz dva dana nedaleko od Ašbi de la Zuša, pa traže gostoprimstvo i prenoćište.

— Emer, opat Emer? Brijan de Boa Gilber? progunđa Saksonac. Obojica Normani, ali, Normanin ili Saksonac, gostoprimstvo Rotervuda ne sme da bude osramoćeno; neka su dobro došli, kad su rešili da se zaustave, a još bi bolje bilo da su produžili put. Ali nedostojno bi bilo gunđati zbog prenoćišta i hrane za jednu noć; a kao gosti, moraće čak i Normani da se uzdrže od svoga bezobrazluka. Idi, Hundiberte, dodade on obraćajući se domoupravitelju koji je stajao iza njega sa belom palicom, uzmi šest slugu i uvedi goste u gostinsku sobu. Postaraj se za njihove konje i mazge i pazi da njihovi pratioci dobiju sve što je potrebno. Neka se preobuku ako žele, zapali im vatru i daj im vode da se umiju, iznesi im i vina i piva; kuvarima naredi da dodaju što mogu na brzu ruku našoj večeri; neka se večera iznese čim sednu za sto. Reci im, Hundiberte, da bi im sam Sedrik poželeo dobrodošlicu, da se ne nalazi pod zavetom da nikad ne kroči više od tri koraka sa podijuma svoje dvornice da bi pozdravio nekog u kome ne teče saksonska kraljevska krv. Hajde, pazi da budu valjano podvoreni; da ne kažu, u svojoj gordosti, da je saksonski seljak pokazao u isti mah svoje siromaštvo i svoj tvrdičluk.

Domoupravitelj ode sa nekoliko slugu da izvrši naredbe gospodareve.

— Opat Emer! ponovi Sedrik, pogledavši u Osvalda. Ako se ne varam, brat Džilsa od Molverera, sadašnjeg gospodara Midlhema! Ali, koji normanski gospodar ne čini to isto? Ovaj opat je, kako se priča, otvoren i veseo sveštenik, koji voli pehar vina i lovački rog više no zvona i crkvene knjige; pa lepo, neka dođe, neka je dobrodošao. Kako ono rekoše da se zove hramovnik?

— Brijan de Boa Gilber.

— Boa Gilber, ponovi Sedrik poluglasno, više kao da naglas razmišlja i objašnjava se sa samim sobom no što sa svojom okolinom razgovara, jer je tako bio navikao živeći stalno među slugama. Boa Gilber? To se ime nadaleko pročulo kako po dobru tako i po zlu. Priča se da je hrabar kao najhrabriji u njegovom redu; ali ga kaljaju svi njihovi uobičajeni poroci, oholost, naduvenost, svirepost i pohotljivost; čovek okorela srca, ne boji se ni ljudi ni boga. Tako se govori među malobrojnim ratnicima što se iz Palestine vratiše. Pa, dobro; to je samo za jednu noć; neka je i on dobrodošao. Osvalde, otvori najstarije bure s vinom; iznesi najbolju medovinu, najjače pivo, najbogatiji morat, najpenušaviji sider, najmirisaviji pigment; napuni najveće pehare — hramovnici i opati vole dobra vina i dobru meru. Elgita, izvesti ledi Rovenu da je večeras nećemo očekivati u dvornici, sem ako joj to ne čini naročito zadovoljstvo.

— Ali, njoj će biti naročito zadovoljstvo da dođe, brzo odgovori Elgita, jer uvek voli da čuje najnovije vesti iz Palestine.

Sedrik ošinu ljutitim pogledom brzopletu devojku; ali Rovena i sve što je njoj pripadalo bili su povlašćeni i van domašaja njegovog gneva. Stoga on samo reče:

— Ćuti, devojko, jezik ti je brži od razboritosti. Prenesi moju poruku svojoj gospođi, a ona neka čini kako joj je drago. Bar ovde Alfredova naslednica još vlada kao kneginja.

Elgita izađe iz dvorane.

— Palestina! ponavljao je Saksonac; Palestina! Kolike li uši žele da čuju priče što ih razuzdani krstaši i pritvorni poklonici donose iz te kobne zemlje! I ja bih mogao da pitam — i ja bih mogao da se raspitujem — i ja bih mogao ustreptala srca da slušam priče koje prepredene skitnice izmišljaju da bi iskorišćavali naše gostoprimstvo. Ali, ne! Sin koji se pokazao neposlušnim nije više moj sin; niti ću se ja više interesovati za sudbinu njegovu no za sudbinu i najnedostojnijeg među hiljadama ljudi koji staviše na pleća znak krsta, jurnuše u razvrat i krvave zločine i nazvaše to izvršenjem božje volje.

On nabra obrve, obori pogled i za trenutak gledaše nepomično u zemlju; kad ponovo podiže oči, širom se otvoriše dvokrilna vrata u dnu trpezarije i večernji gosti uđoše u dvoranu predvođeni komornikom sa njegovom palicom i četiri sluge koji su nosili zapaljene buktinje.

IV
LEDI ROVENA

Poklane su ovce, čupavi jarci i svinje,

I gordi bik ispružen je na mermeru;

Pečena na vatri, dele se okolo parčad,

Rumeno vino svetlo kruniše pehara ivice

Sedeći u prikrajku,

Ulis učestvuje u gozbi;

Tronožni stočić i sedište neugodno

Odredio mu je knez...

Odiseja, Knjiga 21

Opat Emer iskoristio je pruženu mu pridiku da svoje jahaće odelo zameni odelom od još skupocenijeg materijala, preko koga je prebacio jednu raskošno izvezenu svečanu crkvenu odeću. Pored masivnog zlatnog prstena sa pečatom koji je obeležavao njegovo crkveno dostojanstvo, njegovi prsti, protivno kanonima, bili su pokriveni dragim kamenjem; sandale su mu bile od najfinije kože uvezene iz Španije; brada mu je bila potkresana na tako malu meru kako je samo dozvoljavao njegov red, a obrijano teme pokrivala je skerletna, bogato izvezena kapa.

Izgled viteza hramovnika bio je takođe izmenjen; i, mada manje brižljivo iskićena ukrasima, njegova odeća bila je isto tako bogata, a čitava njegova pojava daleko više zapovednička nego pojava njegovog saputnika. Umesto pancirne košulje nosio je dolamu od tamnopurpurne svile, ukrašenu krznom, preko koje je u širokim naborima padao dugačak plašt besprekorne beline. Na ramenu plašta bio je izrađen u crnoj kadifi osmokraki krst njegovog reda. Čelo mu više nije pokrivalo visoka kapa već je ono samo bilo osenčeno kratkom i gustom, kovrdžavom, kao gavran crnom kosom, što se lepo slagalo sa neobično tamnim licem. Njegov bi korak i držanje bili izvanredno veličanstveni i puni ljupkosti da u njima nije preovlađivao izraz oholosti koji se lako stiče vršenjem neograničene vlasti.

Iza dvojice dostojanstvenika išli su njihovi pratioci, a na nešto poniznijem odstojanju njihov vodič, čija pojava nije imala ničeg osobitog sem uobičajenog pokloničkog odela. Ogrtač od grube vunene tkanine crne boje obavijao mu je čitavo telo. Po kroju bio je sličan ogrtaču modernog husara, sa sličnim zaliscima za pokrivanje oružja, a nazivao se skavejn ili sklavonian. Na bosim nogama nosio je grube sandale vezane kaiševima; na glavi šešir širokog oboda sa školjkama prišivenim po ivici i, najzad, dugačak štap okovan gvožćem, za čiji je gornji kraj bila pričvršćena palmova grančica, dopunjavao je poklonikovu opremu. On je smerno koračao na kraju povorke koja je ušla u dvornicu, pa, primetivši da je za donjim delom stola jedva dovoljno mesta za Sedrikove sluge i pratioce gostiju, povuče se na jedno sedište postavljeno pored i skoro ispod jednog od velikih odžaka, i zabavi se sušenjem odeće dok se neko ne povuče i ne načini mu mesta za stolom ili mu gostoljubivi domoupravitelj ne pošalje štogod za okrepljenje na mesto koje je on po strani izabrao.

Sedrik ustade da dočeka svoje goste sa izrazom dostojanstvenog gostoprimstva, i, sišavši sa podijuma, on kroči tri koraka prema njima i sačeka da mu priđu.

— Žalim, reče on, časni opate, što me moj zavet vezuje da ne izađem dalje na ovome podu mojih otaca, čak ni onda kad treba pozdraviti takve goste kao što ste ti i ovaj hrabri vitez svetoga hrama. Ali, moj domoupravitelj vam je objasnio razlog moje prividne neljubaznosti. Vi ćete me isto tako izviniti što govorim svojim maternjim jezikom, a ja vas molim da i vi odgovarate na tome jeziku, ako vam znanje dozvoljava; ako pak ne, ja dovoljno razumem normanski da bih mogao da pratim vaše izražene misli.

— Zaveti se, reče opat, moraju poštovati, čestiti frankline, ili, dopusti mi da ti radije kažem, čestiti tene, iako je ta titula zastarela. Zaveti su čvorovi koji nas za nebo vezuju — oni su užad koja vezuju žrtvu za rogove oltara — i stoga, kao što rekoh maločas, treba da budu poštovani i izvršavani, sem ako naša sveta majka crkva drukčije ne izrekne. A što se jezika tiče, ja rado razgovaram jezikom kojim je govorila moja poštovana baba, Hilda od Midlhema, koja je nedavno umrla u mirisu svetosti, a malo je zaostajala, ako smemo tako da kažemo, iza njene slavne imenjakinje, blažene svete Hilde od Vitbija, bog joj se duši smilovao!

Kad opat završi ovu besedu izrečenu pomirljivoj nameri, njegov saputnik reče kratko i oštro:

— Ja uvek govorim francuski, jezikom kralja Ričarda i njegovih plemića; ali dovoljno razumem engleski da bih mogao da se sporazumem sa domorocima.

Sedrik ošinu govornika jednim od onih prekih i srditih pogleda koji su se kod njega skoro uvek javljali prilikom poređenja izmeću dve suparničke nacije; ali, setivši se domaćinskih dužnosti, on se savlada da ne pokaže dalje nezadovoljstvo, pa pokretom ruke pozva goste da zauzmu dva mesta, nešto niža od njegovog sedišta ali blizu njega, i dade znak da se večera iznese na sto.

Dok su sluge žurile da poslušaju zapovesti Sedrikove, on spazi svinjara Gurta koji je sa svojim drugarom Bambom baš tada ulazio u dvornicu.

— Pošaljite ovamo te lenjivce, viknu Saksonac nestrpljivo. A kad krivci pristupiše pred podijum: Zašto ste se, nitkovi, tako dugo zadržali van kuće? Jesi li, Gurte, vratio moj čopor kući, ili si ga ostavio razbojnicima i pljačkašima?

— Čopor je čitav, ako vam je po volji, odgovori Gurt.

— Ali mi nije po volji, huljo, reče Sedrik, što si me ostavio da puna dva sata drukčije pretpostavljam, i da sedim ovde smišljajući osvetu protiv mojih suseda zbog nedela koja mi nisu počinili. Okovima i tamnicom kazniću sledeću takvu krivicu, jesi li čuo?

Gurt, poznavajući plahovitu narav svoga gospodara, i ne pokuša da se pravda; ali budala, koji je mogao da računa na Sedrikovu trpeljivost zbog povlastice koju luda uživa, odgovori za obojicu:

— Zbilja, čika-Sedriče, ti večeras nisi ni mudar ni razuman.

— Kako to, gospodine? reče njegov gospodar. Ako nastaviš da daješ takvu slobodu svojoj ludosti, brzo ćeš dospeti do vratareve sobe, da te tamo nauče kako se treba ponašati.

— Neka mi prvo tvoja mudrost kaže, reče Vamba, je li pravo, i da li je razumno, da neko bude kažnjen za tuđu krivicu?

— Svakako da nije, ludo, odgovori Sedrik.

— E pa, čiko, zašto biste onda bacali u okove sirotoga Gurta zbog krivice koju je počinilo njegovo pseto Fanks? Jer ja se smem zakleti da mi putem ne bismo izgubili nijedan minut da smo sakupili čopor, a Fanks je to učinio tek kad smo čuli večernje zvono.

— Onda, umlati Fanksa, reče Sedrik okrenuvši se naglo svinjaru, ako je do njega krivica, pa uzmi drugog psa.

— Sa tvojim dopuštenjem, čiko, reče budala, ni to baš ne bi bilo pravično; jer nije Fanks kriv što je sakat pa ne može da sakupi čopor, već su za to krivi oni koji mu osakatiše prednje šape, jer jadna životinja teško da bi dala svoj pristanak na tu operaciju da je za to bila pitana.

— A ko se usudio da osakati životinju koja pripada mome kmetu? reče Saksonac padajući u jarost.

— E, to je učinio stari Hubert, reče Vamba, čuvar lova ser Filipa od Malvoazena. Uhvatio je Fanksa, dok je ovaj švrljao po šumi, i rekao da Fanks rasteruje divljač u zabranu njegovog gospodara.

— Đavo će odneti Malvoazena i njegovog čuvara, viknu Saksonac. Pokazaću ja njima da oni nemaju isključivo pravo lova u toj šumi. Ali, dosta o tome. Ti, nevaljalče, idi na svoje mesto, a ti, Gurte, uzmi drugog psa, pa ako se čuvar usudi da ga dirne, tako ću ga udesiti da više neće moći da gađa strelom, i svi me zvali kukavicom ako mu ne odsečem kažiprst na desnoj ruci! Nikad više luka zapeti neće. Oprostite mi, čestiti gosti. Okružen sam ovde susedima koji su ravni vašim nevernicima u svetoj zemlji, gospodine viteže. Ali, evo večere; služite se, i neka vam naš srdačan doček nadoknadi skromnost naše trpeze.

Međutim, nije bilo nikakve potrebe da se domaćin izvinjava zbog večere koja se na stolu nalazila: na donjem delu stola pojavila se svinjetina, pripremljena na nekoliko načina, pa onda piletina, divljač, jaretina i zečetina, pa razne vrste ribe, a zatim veliki hlebovi, kolači od pšeničnog brašna i raznovrsne poslastice od vođa i meda. Sitnija divljač, koje je bilo u izobilju, nije služena na služavnicima, već je iznošena na malim drvenim ražnjevima, i paževi ili sluge, koji su je donosili, nudili su je redom svakome gostu, a ovaj je odsecao koliko je želeo. Pred svakom osobom višeg reda bio je srebrni pehar, a na nižem delu stola nalazili su se veliki pehari od roga.

Kad je trebalo da obed otpočne, domoupravitelj odjednom podiže ruku i glasno reče:

— Stanite! Mesta za ledi Rovenu. Sada se otvoriše bočna vrata na gornjem kraju dvornice iza gozbenog stola, i ledi Rovena uđe u pratnji četiri dvorkinje. Sedrik, iako iznenađen, pa možda baš i ne sasvim prijatno iznenađen što se njegova štićenica ovom prilikom pojavljuje, pohita da je susretne i da je odvede, sa ceremonijalom punim poštovanja, do uzdignutog sedišta desno od njega, određenog za domaćicu. Svi ustadoše da je pozdrave; a ona, odgovarajući na njihovu pažnju nemim pozdravnim pokretom, ljupko priđe i zauze svoje mesto za stolom. Još pre no što ona to učini, hramovnik prošapta opatu:

— Ja neću nositi na turniru tvoju zlatnu ogrlicu. Hiosko vino je tvoje.

— Zar nisam tako rekao? odgovori opat. Ali, obuzdaj svoje ushićenje, franklin nas posmatra.

Ne obazirući se na ovu opomenu, naviknut da radi samo pod neposrednim nagonom svojih želja, Brijan de Boa Gilber gledaše netremice u saksonsku lepoticu, čija je lepota bila možda još upadljivija u njegovoj mašti, stoga što se veoma razlikovala od lepote istočnjačkih lepotica.

Savršeno lepe građe, Rovena je bila visokog rasta, ali ipak ne toliko da bi visinom privlačila pažnju. Imala je izvanredno belo lice, ali plemeniti oblik glave i crta sprečavali su bezizraznost svojstvenu katkad plavušama. Svetloplave oči, natkriljene ljupkim veđama, dovoljno tamnim da dadu izraza čelu, izgledale su sposobne da zapale i da rastope, da zapovedaju i da preklinju. Blagost bi više pristajala ovakvoj kombinaciji crta; međutim, bilo je jasno da je u sadašnjoj prilici pokazivanje uobičajene nadmoćnosti i primanje počasti nametalo saksonskoj gospi izvesnu gordost, koja se mešala sa njenim prirodnim izrazom i određivala ga. Bujna kosa, izmeću kestenjaste boje i boje lana, bila joj je očešljana na fantastičan i ljubak način u mnogobrojne kovrdžice, tako da je sve pokazivalo jedan oblik u kome je verovatno veština potpomogla prirodu. Uvojci su bili isprepleteni dragim kamenjem, i, kako su padali u punoj dužini, pokazivali su plemenito rođenje i slobodni stalež devojke. O vratu je imala zlatan lanac za koji je bio okačen mali medaljon od istog metala. Na nagim rukama nosila je narukvice. Donja haljina bila joj je od bledozelene svile, a preko ove spuštala se do zemlje dugačka i široka haljina sa veoma širokim rukavima koji su dopirali jedva nešto ispod lakta. Ova je haljina bila jasno crvene boje, izrađena od najfinije vune. Svilen veo, protkan zlatom, bio je pričvršćen za gornji kraj i mogao je, po želji osobe koja ga nosi, ili da se prebaci preko lica i grudi po španskoj modi, ili da se stavi preko ramena, kao neka vrsta šala.

Kad Rovena primeti da je vitez hramovnik upro u nju svoje oči sa žarom koji im je, pod tamnim svodom pod kojim su se kretale, davao izgled usijanog ugljevlja, onda dostojanstveno prebaci veo preko lica, pokazujući time da je velika sloboda njegovog pogleda bila neprijatna. Sedrik spazi taj pokret kao i razlog koji ga je izazvao.

— Gospodine hramovniče, reče on, obrazi naših saksonskih devojaka videli su isuviše malo sunca da bi ih to osposobilo da podnose uporan pogled jednog krstaša.

— Ako sam naneo uvredu, odgovori ser Brijan, molim za vaš oproštaj; to jest, molim oproštaj ledi Rovene, jer moja poniznost ne ide niže.

— Ledi Rovena, reče opat, kaznila je sve nas kažnjavajući smelost moga prijatelja. Dozvolite mi da se nadam da će ona biti manje nemilosrdna prema sjajnom društvu koje će se sastati na turniru.

— Ne znam, reče Sedrik, da li ćemo mi ići na turnir. Ja ne volim te taštine koje su bile nepoznate mojim precima kada je Engleska bila slobodna.

— Nadajmo se, ipak, reče opat, da će vam naše društvo odlučiti da putujete tamo; kad su putevi tako nesigurni, ne treba prezirati pratnju ser Brijana de Boa Gilbera.

— Gospodine opate, odgovori Saksonac, kuda sam god putovao po ovoj zemlji, meni do sada, pored moga valjanog mača i vernih pratilaca, ni u kom pogledu nije trebalo druge pomoći. Ako sada doista krenemo za Ašbi de la Zuš, poći ćemo sa našim plemenitim susedom i zemljakom Atelstenom od Koningsburga i sa takvom pratnjom da se ne moramo plašiti ni hajduka ni feudalnih neprijatelja... Pijem u vaše zdravlje, gospodine opate, ovaj pehar vina, a nadam se da će ono vašem ukusu goditi, i zahvaljujem vam na ljubaznosti. Ako se pak tako strogo držite manastirskih pravila, dodade on, da pretpostavljate kiselo mleko, nadam se da ćete se ipak iz ljubaznosti na mene ugledati.

— O, reče sveštenik smejući se, mi se samo u našoj opatiji pridržavamo slatkog i kiselog mleka, a u opštenju sa svetom ponašamo se po svetskim običajima, pa ću vam stoga odgovoriti na zdravicu ovim dobrim vinom, a slabije piće ostavljam mome svetovnom bratu.

— A ja, reče hramovnik puneći svoj pehar, pijem u zdravlje lepe Rovene, jer otkako je njena imenjakinja to ime uvela u Englesku, nikad nije bilo žene dostojnije takve počasti. Vere mi, oprostio bih nesrećnom Vortigernu što je izgubio i svoju čast i kraljevinu svoju ako je za to imao i upola takav uzrok kakav se sad pred našim očima nalazi.

— Poštedeću vas vaših komplimenata, gospodine viteže, reče Rovena dostojanstveno, ali ne podiže svoj veo, ili, bolje, udariću jedan namet na vašu ljubaznost zahtevajući da nam pričate poslednje novosti iz Palestine, jer ta je tema mnogo prijatnija za naše engleske uši, nego što su komplimenti kojima vas uči vaše francusko vaspitanje.

— Imamo malo šta značajno da kažemo, gospo, odgovori ser Brijan de Boa Gilber, sem da se potvrđuju vesti o primirju sa Saladinom²⁴.

U reči ga prekide Vamba, koji je bio zauzeo svoje određeno mesto na stolici čiji je naslon bio ukrašen sa dva magareća uha, a nalazila se dva koraka iza stolice njegovog gospodara, koji mu je, s vremena na vreme, dodavao hranu iz svoga tanjira; luda je, doduše, tu blagonaklonost delio sa omiljenim psima, kojih je, kao što smo već primetili, bilo poviše. Vamba je tu sedeo za jednim malim stolom koji se nalazio ispred njega; petama se odupirao o pregaču stolice, a obrazi su mu bili tako upali da su mu vilice ličile na krcaljke za orahe; oči su mu bile upola zatvorene ali je on ipak živo motrio na svaku zgodu da se pojavi sa svojim dopuštenim ludorijama.

— Ta primirja sa nevernicima, uzviknu on, ne vodeći nimalo računa o tome što tako naglo prekida uvaženog hramovnika, čine me starim čovekom!

— Hajde, hajde, huljo, a kako to? reče Sedrik, a po licu mu se videlo da je već spreman da blagonaklono primi očekivanu šalu.

— Eto tako, odgovori Vamba, što pamtim tri takva primirja za moga života, a svako je imalo da traje pedeset godina; tako, dakle, kad sve sračunam, ja mora da sam star bar sto pedeset godina.

— Ali ja ću se potruditi da ne umreš od staračke iznemoglosti, reče hramovnik, jer sada poznade svoga prijatelja iz šume, ja ću te obezbediti od svake druge smrti sem one nasilne, ako budeš upućivao putnike onako kako si noćas uputio opata i mene.

— Kako, nevaljalče, reče Sedrik, ti si pogrešno uputio putnike? Moraćemo te išibati, jer si ti bar toliko nitkov koliko si lud.

— Molim te, čiko, odgovori luda, da moja ludost jedanput zaštiti moje nevaljalstvo. Ja sam se samo zbunio izmeću moje desne i leve ruke; a mogao bi i više da oprosti onaj koji je budalu uzeo za svoga savetnika i vodiča.

Ovde razgovor prekide ulazak vratarevog momka koji saopšti da se na kapiji nalazi jedan stranac i moli za gostoprimstvo.

— Pusti ga, reče Sedrik, ma ko ili ma šta bio, noć kao ova što napolju besni prinuđava čak i divlje životinje da se skrde sa pitomima i da potraže zaštitu od čoveka, njihovog smrtnog neprijatelja, pre nego da propadnu od nepogode. Neka se njegove potrebe zadovolje sa svom potrebnom pažnjom; postaraj se za to, Osvalde.

I domoupravitelj izađe iz gozbene dvornice da izvrši zapovesti svoga gospodara.

V
IZAZOV

Zar Jevrejin nema oči? Nema li Jevrejin ruke, organe, oblike, čula, naklonosti, strasti? Zar se ne hrani istom hranom, zar nije povređen istim oružjem, podložan istim bolestima, lečen istim lekovima, zagrevan i rashlađivan istom zimom i letom, kao i hrišćanin?

Šekspir, Mletački trgovac

Osvald, vrativši se, šapnu na uho svome gospodaru:

— To je neki Jevrejin, koji kaže za sebe da je Isak iz Jorka; da li priliči da ga uvedem u dvoricu?

— Neka Gurt vrši svoju dužnost, Osvalde, reče Vamba sa svojim uobičajenim bezobrazlukom, svinjar će biti taman zgodan pratilac za Jevrejina.

— Sveta Marijo, reče opat krsteći se, jedan nevernik, Jevrejin, da bude pušten u ovo društvo.

— Jevrejsko pseto, odazva se hramovnik, da se približi braniocu svetog groba?

— Vere mi, reče Vamba, izgleda da hramovnici više vole njihovo nasleđe no njihovo društvo.

— Umirite se, čestiti moji gosti, reče Sedrik, moje gostoprimstvo ne može da bude ograničeno vašim negodovanjem. Ako nebesa trpe jedan narod upornih nevernika više godina no što običan čovek može da izbroji, onda i mi možemo podneti prisustvo jednoga Jevrejina tokom nekoliko časova. Adi, ja nikoga ne primoravam da razgovara s njim ili da s njim jede za istim stolom. Neka mu se da zasebna trpeza ako ga, reče smejući se, ovi stranci sa turbanima ne prime u svoje društvo.

— Gospodine frankline, odgovori hramovnik, moji saracenski robovi su pravoverni muslimani, i zazorno im je, kao i hrišćanima, da opšte sa Jevrejinom.

— Odista mi je neshvatljivo, reče Vamba, da obožavaoci Muhameda imaju toliko preimućstvo nad narodom koji je nekad bio od boga izabran.

— On će sedeti s tobom, Vamba, reče Sedrik, budala i hulja dobro će se složiti.

— Budala će se, reče Vamba podižući ostatke kožure od slanine, potruditi da izgradi utvrđenje protiv hulje.

— Pst, reče Sedrik, jer, evo ga, dolazi.

Uveden sa malo ceremonijala, koračajući sa strahom i oklevanjem i sa mnogo klanjanja u dubokoj poniznosti, visok, mršav starac koji je, usled navike da se mnogo savija, izgubio dosta od svoje prave visine, približavao se donjem delu stola. Njegove crte, oštre i pravilne, sa orlovskim nosom i prodornim crnim očima, visoko i naborano čelo, i duga bela kosa i brada, mogli su biti smatrani lepim da nisu predstavljali obeležja svojstvena jednoj rasi koju je, u to mračno doba, u isti mah prezirao prost svet, lakoveran i pun predrasuda, i progonilo lakomo i gramzivo plemstvo, i koja je, možda baš zbog te mržnje i proganjanja, dobila crte u kojima beše, da se najblaže izrazimo, mnogo čega neprijatnog i žalosnog.

Jevrejinova odeća, koja je izgleda veoma nastradala od nepogode, sastojala se od grubog skučenog ogrtača sa mnogo nabora, koji je bio prebačen preko tamnocrvene dolame. Imao je velike čizme postavljene krznom i pojas oko struka za koji je bio zadenut mali nož i kutija sa pisaćim priborom, ali nije imao nikakvog oružja. Nosio je žutu četvrtastu kapu naročitog oblika, koja je bila određena ljudima njegovog naroda da bi se razlikovali od hrišćana, i koju on skide sa velikom poniznošću na vratima dvornice.

Doček ove osobe u trpezariji Sedrika Saksonca bio je takav da je to moglo zadovoljiti i neprijatelja Izrailjevog plemena sa najviše predrasuda. Sam Sedrik hladno klimnu glavom i odgovor na Jevrejinove ponavljane pozdrave, i dade mu znak da zauzme mesto na donjem kraju stola, gde, međutim, niko ne htede da mu učini mesta. Naprotiv, kako je on redom prolazio bacajući sa ustručavanjem pogled pun preklinjanja i obraćajući se svakome od onih koji su tu sedeli, saksonske sluge su izdizale ramena i halapljivo produžavale svoju večeru ne obraćajući ni najmanju pažnju na novoga gosta. Opatovi pratioci krstili su se sa pogledima pobožnog užasa, pa i sami neznabožački Saraceni, kad im se Isak približio, čupkahu sa srdžbom svoje zaliske, i staviše ruke na jatagane, kao da su spremni da se najočajnijim sredstvima oslobode zaraze koja im je pretila od njegovog bližeg pristupanja.

Verovatno da bi iste one pobude koje su Sedrika pokrenule da svoju dvornicu otvori ovome sinu jednog prezrenog naroda, da bi ga te iste pobude navele da nastoji kod svojih slugu da Isaka prime sa više ljubaznosti. Ali, u tom trenutku je opat otpočeo sa njim veoma zanimljiv razgovor o pasmini i osobinama njegovih omiljenih pasa, i on taj govor ne bi prekinuo ni zbog kakvog predmeta od veće važnosti no što je pitanje da li će Jevrejin otići na spavanje bez večere. Dok je Isak tako stajao odbačen u ovom društvu, kao što je i njegov narod bio prezren među drugim narodima, izgledajući uzalud da ga neko srdačno primi ili da se neko mesto uprazni, na njega se sažali poklonik koji je sedeo kraj ognjišta, pa, ustajući sa svoga mesta reče kratko:

— Starče, moje odelo se osušilo, glad sam utolio, a ti si mokar i gladan.

Rekavši to, on sakupi i baci na plamen glavnje koje su dogorevale rasturene po prostranom ognjištu, uze sa velikog stola činiju čorbe i kuvane srnetine, stavi sve to na mali sto za kojim je on večerao, i, ne sačekavši Jevrejinovu zahvalnost, ode na drugi kraj velike dvornice; neizvesno je da li je go učinio stoga što nije bio voljan da bliže opšti sa predmetom svoga dobročinstva, ili iz želje da se primakne gornjem kraju trpeze.

Da je u te dane bilo sposobnih slikara da obrade jedan takav predmet, Jevrejin bi, kako je povio svoje sasušeno telo, predstavljao veoma izrazito oličenje zimskog doba. Pošto se zagrejao, on se živo okrete činiji koja se pušila pred njim, i jeo je žurno i sa očiglednim zadovoljstvom, kao da poodavno nije ništa okusio.

Za to vreme opat i Sedrik produžavahu svoj razgovor o lovu; ledi Rovena, kako se činilo, bila je u živom razgovoru sa jednom od svojih dvorkinja; a oholi hramovnik, čije su oči putovale od Jevrejina do saksonske lepotice, razvijao je u svesti misli koje su ga, kako izgleda, duboko zanimale.

— Čudim se, uvaženi Sedriče, reče opat u toku razgovora, da, i pored velike ljubavi za svoj muževni jezik, nisi pokazao sklonost da primiš normansko-francuski, bar za stvari koje se tiču misterije šume i lova. Nesumnjivo, nijedan drugi jezik nije tako bogat raznim lovačkim izrazima i ne pruža sredstva iskusnome lovcu da tako dobro ispolji svoju sjajnu veštinu.

— Dobri oče Emere, reče Saksonac, treba da znaš da mi nimalo nije stalo do tih prekomorskih prefinjenosti, bez kojih, uostalom, mogu vrlo dobro da se razonodim u šumi.

— Francuski, reče hramovnik podižući glas uobraženo i autoritativno, kao što je to uvek činio, nije samo prirodni jezik za lov, nego je i jezik ljubavni i ratnički jezik, na kome se gospe osvajaju i neprijatelji izazivaju.

— Nazdravi mi peharom vina, gospodine hramovniče, reče Sedrik, i napuni pehar opatu, dok ja bacim pogled za jedno trideset godina unazad, pa da vam pričam drugu priču. Kakav je tada bio Sedrik Saksonac, njegovom prostom engleskom pričanju nisu bili potrebni nikakvi ukrasi francuskih trubadura kad je svoje reči šaputao na uho kakvoj lepotici, a bojište Nortalerton moglo bi još i danas da priča da li se saksonski ratni poklič nije čuo isto tako daleko u redovima škotske vojske kao i ratni poklič najsmelijeg normanskog barona. Pijem za uspomenu hrabrih ratnika koji su se tamo borili! Nazdravite mi, gosti moji. On povuče dubok gutljaj i produži sa povećanim žarom: Eh, bio je to dan kad su se štitovi lomili, kad je stotine barjaka lepršalo nad glavama hrabrih, a krv potokom tekla i kad je borac radije umirao no što bi sa bojišta pobegao! Jedan saksonski bard²⁵ nazvao je to svetkovinom mačeva; zvekom ubojnih sekira po štitovima i šlemovima, jekom bitke veselijim od pesme svadbene. Ali, nema više bardova, reče on, naši podvizi izgubili su se pred podvizima druge rase; naš jezik, pa i samo naše ime, naglo propada, i niko za tim ne žali sem jednog starca!... Peharniče, huljo, napuni pehare! U zdravlje jakih u oružju, gospodine hramovniče, ma koga plemena ili jezika bili, u zdravlje onih koji se sada najbolje drže među braniocima krsta u Palestini!

— Nije možda prilično da na to odgovara neko ko i sam nosi ovaj znak, reče ser Brijan de Boa Gilber, ali kome bi drugome, sem zakletim zatočnicima svetoga groba, mogla da pripada slava među braniocima krsta?

— Vitezovima jovanovcima²⁶, reče opat. Imam brata u njihovom redu.

— Ne osporavam njihovu slavu, reče hramovnik, pa ipak...

— Ja mislim, prijatelj Sedriče, reče Vamba, upadajući u reč, da je Ričard Lavlje Srce bio dovoljno mudar da posluša savet jedne lude, on bi ostao kod kuće sa svojim veselim Englezima, i ostavio bi da Jerusalim oslobađaju isti oni vitezovi koji su najviše odgovorni za njegov gubitak.

— Zar nije bilo nikoga u engleskoj vojsci, reče ledi Rovena, čije bi ime bilo vredno pomena zajedno sa vitezovima hrama i vitezovima svetog Jovana?

— Oprosti mi, gospo, odgovori Brijan de Boa Gilber, engleski vladar je doista doveo u Palestinu vojsku hrabrih ratnika, koji su zaostajali jedino za onima čije su grudi predstavljale neosvojivu tvrđavu u svetoj zemlji.

— Koji ni za kim nisu zaostajali, reče poklonik, koji je stajao dovoljno blizu da bi mogao čuti, i koji je slušao ovaj razgovor sa velikim nestrpljenjem.

Svi se okretoše prema mestu odakle se čula ova neočekivana odlučna izjava.

— Ja kažem, ponovi poklonik čvrstim i jakim glasom, da engleski vitezovi nisu zaostajali ni za kim ko je ikada potegao mač u odbranu svete zemlje. Ja kažem, pored toga, jer sam to video, da su kralj Ričard glavom i pet njegovih vitezova održali turnir posle zauzimanja sv. Jovana Akra,

t pozivajući na megdan sve koji bi se pojavili. Kažem da je toga dana svaki od vitezova izazivača izdržao po tri naleta i oborio na zemlju po tri protivnika. I dodajem da su sedmorica od tih napadača bili vitezovi hrama — a cep Brijan de Boa Gilber tačno zna istinu o onome o čemu vam pričam.

Nemoguće je rečima opisati gnevni pogled pun ljute mržnje od koga se još više smrači tamno lice hramovnikovo. Kivan i zaprepašćen do krajnosti, on drhtavim prstima steže balčak svoga mača, ali ga odmah pusti, možda jedino usled toga što je bio svestan da se na ovom mestu i u ovom društvu nikakav čin nasilja ne bi mogao sigurno izvršiti.

Sedrik, čija su sva osećanja bila ispravna i jednostavna, i koji je retko bio zauzet sa više predmeta u isti mah, nije ni primetio — u radosti sa kojom je slušao o slavi svojih zemljaka — srditi bes svoga gosta:

— Daću ti ovu zlatnu narukvicu, pokloniče, reče on, ako mi kažeš imena vitezova koji tako hrabro održaše slavu vesele Engleske.

— Sa zadovoljstvom ću to učiniti, odgovori poklonik, i bez nagrade; moj zavet zabranjuje mi da za izvesno vreme dodirujem zlato.

— Nosiću ja narukvicu umesto tebe, ako hoćeš, prijatelju pokloniče, reče Vamba.

— Prvi po časti, kao i po oružju, po ugledu i položaju, reče poklonik, bio je hrabri Ričard, kralj Engleske.

— Opraštam mu, reče Sedrik njegovo poreklo od tiranina kneza Vilijema.

— Grof od Lestera bio je drugi, nastavi poklonik. Treći — ser Tomas Melton od Džilslanda.

— Saksonskog porekla, bar on, ushićeno reče Sedrik.

— Četvrti, ser Fauk Doili, produži poklonik.

— Takođe Saksonac, bar po majci, nastavi Sedrik, koji slušaše sa najvećom pažnjom i zaboravivši, bar delimično, svoju mržnju prema Normanima u zajedničkom trijumfu engleskog kralja i njegovih ostrvljana. A ko je bio peti? upita on.

— Peti je bio ser Edvin Ternhem.

— Pravi Saksonac, duše mi Hengistove! klicao je Sedrik. A šesti? produži on živo, kako se zvao šesti?

— Šesti, reče poklonik posle kratkog ćutanja, kao da se za to vreme prisećao, šesti je bio jedan mlad vitez manjeg ugleda i nižeg reda, uzet u to čestito društvo ne toliko da pomogne njihovom poduhvatu koliko da bude na broju — njegovo ime nije ostalo u mome sećanju.

— Gospodine pokloniče, reče ser Brijan de Boa Gilber sa podsmehom, ova tobožnja zaboravnost, posle toliko stvari kojih se tako dobro sećaš, dolazi suviše kasno da bi poslužila tvome cilju. Ja ću sam reći ime viteza pred čijim kopljem sreća i pogreška moga konja učiniše da ja padnem; to je bio vitez Ajvanho; i ne beše nijednog od šestorice koji bi, s’ obzirom na njegove godine, imao više slave u oružju. No, evo, ja dodajem, i to glasno: kad bi on bio u Engleskoj, i ako bi se usudio da u ovoj nedelji turnira ponovi izazivanje kao kod svetog Jovana od Akra, ja bih mu, na konju i naoružan kao što sam sada, dao svako preimućstvo u oružju ne strahujući za ishod borbe.

— Na svoje izazivanje dobio bi ubrzo odgovor, reče poklonik, kad bi tvoj protivnik bio blizu tebe. Ali ovako, ne remeti tišinu ove dvorane tvojim razmetanjem u pogledu ishoda susreta, kad vrlo dobro znaš da do njega ne može doći. Ako se Ajvanho ikada iz Palestine vrati, ja sam jemac da će ti on na megdan izaći.

— Valjan jemac! reče vitez hramovnik, a kakav zalog nudiš?

— Ovu relikviju, reče poklonik, vadeći iz nedara malu kutiju od slonove kosti i krsteći se, u njoj je čestica pravoga krsta iz manastira sa brda Karmela.

Opat od Žorvoa prekrsti se i očita očenaš, čemu se pobožno pridružiše svi izuzev Jevrejina, muslimana i hramovnika; ovaj poslednji, ne skidajući kapu, i ne pokazujući nikakvo poštovanje prema rečenoj svetinji relikvije, skide sa vrata zlatan lanac i baci ga na sto govoreći:

— Neka opat Emer uzme moj zalog i zalog ovog bezimenog skitnice kao znak da je vitez Ajvanho, kada stigne izmeću četiri britanska mora, dužan da odgovori na izazivanje Brijana de Boa Gilbera, a ako to ne učini, ja ću ga po zidovima svih hramovničkih manastira u Evropi proglasiti kukavicom.

— To neće biti potrebno, reče ledi Rovena prekidajući tišinu, neka se moj glas čuje, kad se nijedan drugi u ovoj dvornici ne diže u ime odsutnog Ajvanhoa. Ja tvrdim da će se on pošteno odazvati svakom časnom izazivanju. Ako i moje slabo jemstvo može nešto da doda obezbeđenju što ga predstavlja neprocenjivi zalog ovog svetog poklonika, ja zalažem svoje ime i svoj ugled da će Ajvanho primiti susret koji ovaj oholi vitez želi.

U Sedrikovoj duši borilo se mnoštvo suprotnih osećanja, i on je stoga ćutao za vreme ove prepirke. Zadovoljen ponos, srdžba, zbunjenost, gonili su se po njegovom širokom i otvorenom čelu kao senke oblaka koje struja vetra nosi preko žetvenog polja, dok su njegovi dvorjani, na koje je ime šestog viteza izgleda delovalo kao električna varnica, netremice pratili poglede svoga gospodara. Ali, kad Rovena progovori, zvuk njenog glasa trže ga izgleda iz ćutanja.

— Gospo, reče Sedrik, to ne dolikuje; ako bi još zaloga bilo potrebno, ja sam, iako gnevan, i to s pravom gnevan, založio bih svoju čast za čast Ajvanha. Ali, opklada za borbu punovažno je zaključena, čak i po čudnovatim običajima normanskog viteštva. Je li tako, oče Emere?

— Tako je, potvrdi opat, i sveta relikvija i bogati lanac čuvaće se na sigurnom mestu u riznici našeg manastira, do odluke povodom ovog izazivanja na borbu.

Rekavši to, prekrsti se nekoliko puta, i posle mnogih poklona i promrmljanih molitava predade relikviju bratu Ambroziju, svom pridvornom kaluđeru, dok on sam, sa mnogo manje ceremonije, ali možda sa ništa manje unutarnjeg zadovoljstva, dočepa zlatni lanac i strpa ga u džep postavljen mirisavom kožom koji se otvarao pod njegovim pazuhom.

— A sada, ser Sedriče, reče on, u mojim ušima bruji večernje od jačine tvoga dobrog vina; dopusti nam još po jednu zdravicu u zdravlje ledi Rovene i dozvoli nam da se povučemo na počinak.

— Krsta mi od Bromholma, uzviknu Saksonac, ti vodiš malo računa o svom dobrom glasu, ser opate! Priča o tebi govori kao o veselom kaluđeru koji voli da čuje da jutrenje zabruji pre no što napusti svoj pehar, pa sam se ja, iako star, bojao da se ne obrukam kad te sretnem. Ali, vere mi, u moje doba ni saksonski deran od dvanaest godina ne bi tako brzo pehar ostavio.

No, opat je imao svoje razloge da istraje u umerenom ponašanju, na koje se unapred beše rešio. Nije on bio mirotvorac samo po pozivu već je i po svojoj naravi mrzeo svaku zađevicu ili kavgu. Nije to bilo sasvim iz ljubavi prema bližnjem ili prema samom sebi, ili iz mešavine oba. U sadanjoj prilici, instinktivno se bojao vatrene naravi Saksončeve, i uviđao je opasnost da bezobzirni i uobraženi duh, o kome je njegov drug pružio već tako mnogo dokaza, ne izazove najzad kakav neprijatan prasak. Stoga obazrivo ubaci da nijedan pripadnik ma koga drugog naroda nije dorastao da se upusti u istinsku borbu peharima sa prekaljenim i izdržljivim Saksoncima; pomenu on nešto, istina vrlo slabo, i o svom svetom karakteru, pa završi navaljujući sa svojim predlogom da se pođe na počinak.

Stoga bi poslužen poslednji pehar, i gosti, posle dubokog poklona domaćinu i ledi Roveni, ustadoše i pomešaše se u dvornici, dok se domaćini sa svojim dvorjanima povukoše kroz posebna vrata.

— Neverničko pseto, reče hramovnik Jevrejinu Isaku kad je u gužvi prolazio pored njega, jesi li se i ti uputio na turnir?

— Tako nameravam, odgovori Isak sa poniznim poklonom, ako dopusti vaša uvažena hrabrost.

— Ah, reče vitez, da nagrizaš utrobu naših plemića lihvom, i da varaš žene i decu zvečkama i igračkama; siguran sam da je tvoja jevrejska torba puna sekela²⁷.

— Ni sekela, ni srebrnog penija, tako mi Avramov bog pomogao, reče Jevrejin kršeći ruke. Idem samo da od koga brata iz mog plemena potražim pomoć da bih mogao da platim novčanu globu koju je blagajnik za Jevreje na mene udario. Pomogao mi otac Jakov! Ja sam ubogi siromašak — i sam kaftan koji je na meni uzeo sam na poslugu od Rubena iz Tadkastera.

Hramovnik se jetko nasmeja, pa odgovori:

— Teško tebi, prevrtljivi lažljivče! Pa, produžujući put, kao da prezire dalji razgovor, on reče nešto svojim muslimanskim robovima na jeziku nepoznatom onima što su okolo stajali. Siromah Jevrejin izgledao je tako zgranut rečima vojnika-kaluđera, da je hramovnik već bio prešao na drugu stranu dvornice kad on podiže glavu iz poniznoga položaja koji je bio zauzeo, taman toliko da bi mogao da vidi njegov odlazak. A kad pogleda oko sebe, imao je zapanjen izraz čoveka kraj čijih je nogu grom udario i u čijim ušima još bruji tresak pun strave.

Malo zatim, domoupravitelj i peharnik, svaki od njih u pratnji nosilaca buktinja i dvojice slugu, koji su nosili osvežavajuća pića, odvedoše hramovnika i opata u njihove spavaće sobe, dok su sluge nižega reda pokazivali njihovoj pratnji i drugim gostima mesta za počinak.

VI
ISAKOVA BLAGODARNOST

Naklonost njegovu da kupim,

proširih ovo prijateljstvo,

Ako ga prima, dobro! ako ne, — zbogom;

I, duše vam, molim ne činite mi zla.

Šekspir, Mletački trgovac

Kad je poklonik, kome je jedan sluga osvetljavao put, prolazio kroz splet soba ove velike i nepravilne zgrade, stiže ga peharnik i šanu mu na uvo da, ako nema ništa protiv jednog pehara dobre medovine u njegovoj sobi, mnoge sluge u ovoj kući rado bi čuli novosti iz svete zemlje, a naročito vesti o vitezu Ajvanhu. Pojavi se i Vamba sa istom molbom, primećujući da je jedan pehar posle ponoći vredan koliko tri posle večernjeg. Ne osporavajući istinu izrečenu od jednog tako ozbiljnog autoriteta, poklonik im zahvali na ljubaznosti, ali primeti da u njegovom verskom zavetu postoji i obaveza da nikad ne govori u kuhinji o stvarima o kojima je zabranjeno govoriti u dvornici.

— Taj zavet, reče Vamba peharniku, teško da bi se svideo ljudima koji druge služe.

Peharnik nezadovoljno sleže ramenima:

— Mislio sam da ga smestim u zasebnu sobu, reče on, ali pošto je tako nedruštven sa hrišćanima, dajte mu ćeliju pored Jevrejina Isaka. Anvolde, obrati se on nosiocu buktinje, odvedi poklonika u južnu ćeliju. Dobru noć, dodade, gospodine pokloniče, i malo vam hvala na maloj ljubaznosti.

— Dobru noć, i blagoslov božje majke s vama! reče poklonik smerno; i njegov vođ krete dalje.

U jednom malom predsoblju u koje su vodila nekolika vrata, a bilo je osvetljeno malom gvozdenom svetiljkom, biše ponovo zaustavljeni, ovoga puta od strane Rovenine sobarice, koja, rekavši zapovedničkim glasom da njena gospođa želi da govori sa poklonikom, uze buktinju iz Anvoldove ruke i, naredivši mu da sačeka njen povratak, dade znak pokloniku da pođe za njom. Ovaj je očigledno smatrao da nije zgodno odbiti taj poziv, kao što je to učinio sa ranijim; jer, iako pokretom pokaza izvesno iznenađenje zbog toga poziva, on mu se povinova bez odgovora i bez pogovora.

Jedan kratak hodnik i stepenice od sedam stepenika načinjenih od čvrstih hrastovih greda dovedoše ga do odaja ledi Rovene. Gruba raskoš ove sobe odgovarala je počasti koju je Roveni ukazivao gospodar kuće. Po zidovima su bili izvezeni zastori na čijoj su raznobojnoj svili, protkanoj zlatnim i srebrnim nitima, bili prikazani, sa svom veštinom za koju je to doba bilo sposobno, prizori iz lova i sokolarstva. Postelja je bila ukrašena isto tako bogatim zastiračima i okružena zavesama purpurne boje. Sedišta su takođe imala prekrivače u boji, a pored jednog koje je bilo više od ostalih, nalazila se stoličica za noge od slonove kosti s izvanrednom rezbarijom.

Za osvetljavanje ove odaje služila su četiri srebrna svećnjaka sa velikim voštanim buktinjama. Ali savremena lepotica ne treba da zavidi saksonskoj princezi na sjaju. Zidovi odaje behu tako rđavo izrađeni i tako puni pukotina da su se bogati zastori njihali od noćnog povetarca, i, uprkos neke vrste zaklona namenjenog za zaštitu od vetra, plamen buktinja povijao se u vazduhu kao razvijena zastavica na koplju kakvog poglavice. Bilo je tu veličanstvenosti, kao i izvesnih grubih pokušaja da se odaja ukusno udesi; ali, udobnosti je bilo vrlo malo, a pošto se za nju nije znalo, to se ni njen nedostatak nije primećivao.

Ledi Rovena, sa tri dvorkinje koje su stajale iza njenih leća i uređivale joj kosu pre spavanja, sedela je na nekoj vrsti prestola koji smo već pomenuli. Izgledala je kao stvorena da joj svi ukazuju počast. Poklonik to priznade kleknuvši pred nju.

— Ustani, pokloniče, reče ona ljupko. Branilac odsutnog ima pravo da bude blagonaklono primljen od onih koji cene istinu i poštuju muževnost. A zatim reče svojim dvorkinjama; Povucite se sve sem Elgite; hoću da razgovaram s ovim svetim poklonikom.

Ne izlazeći iz dvorane, devojke se povukoše u najudaljeniji kut i posedaše na malu klupu uza zid gde ostadoše neme kao statue, iako na takvoj udaljenosti njihov šapat ne bi mogao da ometa razgovor njihove gospođe.

— Pokloniče, reče gospa posle jednog trenutka ćutanja, za koje je vreme izgleda razmišljala kako da otpočne, ti si večeras pomenuo jedno ime; mislim, reče ona sa izvesnim naprezanjem, ime Ajvanho, u dvornici gde bi ono po prirodi i po srodstvu trebalo da odjekne uz opšte odobravanje; ali, takav je izopačeni tok sudbine, da od mnogih čija su srca na zvuk toga imena uzdrhtala, jedina ja smem da te zapitam kada si i pod kakvim okolnostima poslednji put bio sa onim o kome si govorio? Mi smo čuli da je on, pošto je usled narušenog zdravlja ostao u Palestini i po odlasku engleske vojske, bio izložen gonjenju od strane francuskih privrženika, sa kojima su, kako je poznato, hramovnici bili povezani.

— Ja malo znam o vitezu Ajvanhu, odgovori poklonik uzbuđenim glasom. Voleo bih da ga bolje poznajem, pošto se vi, gospo, interesujete za njegovu sudbinu. On je, verujem, savladao prepreke koje su mu stvarali njegovi neprijatelji u Palestini, i nalazi se na povratku u Englesku, gde vi, gospo, bolje nego ja znate kakvi su njegovi izgledi na sreću.

Ledi Rovena duboko uzdahnu i zatraži bliža obaveštenja o tome kada se vitez Ajvanho može očekivati u svojoj domovini i da li u putu neće biti izložen velikim opasnostima.

U pogledu prvog pitanja, poklonik izjavi da ništa ne zna; na drugo pitanje odgovori da Ajvanho može sasvim sigurno da putuje preko Venecije i Benove, a zatim kroz Francusku i Englesku.

— Ajvanho je, reče on, dobro upoznat sa jezikom i običajima Francuza, tako da se ne treba nimalo bojati da se izlaže ma kakvoj opasnosti na tom delu svoga putovanja.

— Neka bi dao bog, reče ledi Rovena, da srećno ovamo prispe i da bude sposoban da nosi oružje na predstojećem turniru na kome viteštvo njegove zemlje očekuje da pokaže svoju veštinu i hrabrost. Ako Atelsten od Koningsburga bude pobedilac, Ajvanho može čuti rđave vesti kad stigne u Englesku... Kako je izgledao, stranče, kad si ga poslednji put video? Nije li bolest položila svoju tešku ruku na njegovu snagu i lepotu?

— U licu je tamniji, odgovori poklonik, i mršaviji no što je bio kad je došao sa Kipra u pratnji Ričarda Lavljeg Srca, a teška briga pritisla mu čelo; ali ja mu se nisam približavao, jer ga ne poznajem.

— Bojim se, reče gospa, bojim se da će malo šta u domovini naći što bi moglo da rastera oblake sa njegovog čela. Hvala, dobri pokloniče, za tvoja obaveštenja o drugu moga detinjstva... Devojke, reče ona, priđite bliže... Ponudite pehar pred spavanje ovom svetom čoveku, koga neću da duže zadržavam od počinka.

Jedna od devojaka prinese srebrni pehar sa bogatom mešavinom vina i začina koji Rovena jedva dodirnu usnama. Pehar zatim pružiše pokloniku, a on se duboko pokloni i okusi nekoliko kapi.

— Primi ovaj darak, prijatelju, dodade gospa pružajući mu jedan zlatnik, u znak zahvalnosti za tvoja mučna putovanja i za svete mošti koje si obišao.

Poklonik primi dar uz još jedan dubok poklon, a zatim za Elgitom izađe iz sobe.

U predsoblju nađe svoga pratioca Anvolda, koji uze buktinju iz ruku sobarice i odvede ga sa više žurbe no ceremonije u jedan spoljašnji i neugledni deo zgrade sa nekoliko malih soba, ili, tačnije, ćelija za noćivanje niže posluge i stranaca nižega reda.

— U kojoj ćeliji spava Jevrejin? upita poklonik.

— Neverničko pseto, odgovori Anvold, leži u ćeliji pored vaše svetosti... Svetoga mi Dunstana! Koliko li će morati da se riba i čisti, da bi opet u njoj hrišćanin mogao da spava!

— A gde vam spava svinjar Gurt? upita dalje stranac.

— Gurt spava, odgovori sluga, u ćeliji desno od tebe, kao što je Jevrejin levo od tebe; ti ćeš poslužiti kao zaštita. Dobio bi ti i počasnije mesto da si primio Osvaldov poziv.

— Dobro je ovako kako je, reče poklonik; čak i društvo jednog Jevrejina teško može da zarazi kroz ogradu od hrastovine.

Rekavši to, on uđe u dodeljenu mu sobicu, uze buktinju od sluge, zahvali mu i požele dobru noć. Zatim zatvori vrata ćelije, stavi buktinju u drveni svećnjak i pogleda po svojoj spavaonici čiji je nameštaj bio veoma jednostavan. Sastojao se od jedne grube drvene stolice i još grublje dušeme sa čistom slamom po kojoj su bile prostrte dve tri ovčije kože umesto posteljnog rublja.

Pošto ugasi buktinju, poklonik se baci na ovu grubu postelju ne skidajući ništa od svoga odela, i spavao je, ili bar ostade u ležećem položaju, sve dok prvi sunčevi zraci ne prodreše kroz mali rešetkasti prozor koji je služio istovremeno, da kroz njega prolazi vazduh i svetlost u njegovu neudobnu ćeliju. A tada ustade, očita jutarnju molitvu, dotera odeću pa izađe iz svoje ćelije i uđe u ćeliju Jevrejina Isaka podigavši skakavicu što je tiše mogao.

Stanovnik ove ćelije ležao je u nemirnom snu na postelji sličnoj onoj na kojoj je i sam poklonik proveo noć. Delovi odeće, koje je Jevrejin skinuo prošle večeri, brižljivo su bili poređani oko njega da bi se predupredila mogućnost da budu odneseni za vreme njegovog sna. Na čelu mu se ogledala uznemirenost kao da je u samrtnom strahu. Rukama je činio grčevite pokrete kao da se bori sa noćnom morom; i, pored nekoliko uzvika na jevrejskom jeziku, jasno se čuše reči na normansko-engleskom: „Za ime boga Avramovog, poštedite nesrećnog starca. Siromah sam, kršene pare nemam — makar mi vaša gvožđa polomila kosti, ja ne mogu da vas zadovoljim.“

Poklonik ne sačeka kraj Jevrejinovog priviđenja, nego ga gurnu svojim pokloničkim štapom. Ovaj dodir se verovatno združi, kao što obično biva, sa nekom strašnom slikom u snu, jer starac skoči nakostrešene kose; navlačeći smeteno jedan deo odeće na sebe, dok je odvojenu parčad grabio čvrstim zahvatom sokola, upre u poklonika svoje oštre crne oči koje su izražavale zaprepašćenje i strah za život.

— Ne boj se ništa od mene, Isače, reče poklonik, dolazim ti kao prijatelj.

— Bog Izrailjev ti platio, reče Jevrejin sa velikim olakšanjem, sanjao sam... Ali neka je hvaljen otac Avram što je to bio samo san. Zatim, pribravši se, dodade običnim glasom: A kakvo ti zadovoljstvo može biti da u tako rani čas tražiš sirotog Jevrejina?

— Da bih ti rekao, reče poklonik, da, ako ovu kuću smesta ne napustiš i žurno ne otputuješ, tvoje putovanje može postati opasno.

— Sveti oče, reče Jevrejin, ko može imati interesa da ugrožava ovako ubogog jadnika kao što sam ja?

— Cilj možeš ti sam najbolje da pogodiš, reče poklonik, ali veruj, kad ti kažem, da je hramovnik sinoć, prolazeći dvornicom, sa svojim muslimanskim robovima razgovarao saracenskim jezikom, koji ja dobro razumem, i naložio im da jutros motre na putovanje Jevrejinovo, da ga ščepaju čim se dovoljno udalji od ove kuće i da ga dovedu u zamak Filipa Malvoazena ili u zamak Redžinalda Fron de Befa.

Nemoguće je opisati užasan strah koji obuze Jevrejina kad ovo ču: bio je kao smlaćen, ruke mu klonuše niz telo, glava mu pade na grudi, kolena mu poklekoše pod teretom tela, svaki nerv i mišić kao da mu se umrtvi i izgubi svoju energiju i on se sroza pred noge poklonikove, ne kao neko ko se namerno saginje, kleči ili pada ničice da bi izazvao sažaljenje, nego kao čovek koji je sa svih strana pritisnut kakvom nevidljivom silom, koja ga je oborila na zemlju bez snage za otpor.

— Sveti bože Avrame! uzviknu najzad, lomeći i izdižući svoje čvornovate ruke, ali ne podiže svoju sedu glavu sa poda. Oh, sveti Mojsije! O, blaženi Arone! San nije sasvim bez osnova, i priviđenje se ne javlja naprazno! Već osećam njihova gvožđa kako mi čupaju žile! Osećam sprave za mučenje koje prolaze mojim telom kao testere, drljače i gvozdene poluge.

— Ustani, Isače, i saslušaj me, reče poklonik gledajući njegovu krajnju utučenost sa sažaljenjem sa kojim se veoma mešao prezir; ti imaš razloga da se plašiš kad pomisliš na to kako su postupali prema tvojoj braći kneževi i plemići da bi od njih izvukli njihovo blago; ali ustani, čuješ li, pa ću ti ja pokazati način kako da umakneš. Napusti ovu kuću odmah, dok njeni stanovnici još spavaju dubokim snom posle sinoćne pijanke. Ja ću te provesti tajnim šumskim stazama, koje poznajem isto tako dobro kao i svaki šumar koji ovu šumu čuva, i neću te ostaviti sve dok ne budeš pod sigurnom zaštitom kakvog velikaša ili barona koji ide na turnir, a čiju dobru volju ti svakako imaš sredstava da zadobiješ.

Kad uši Isakove primiše nadu za bekstvo, koju je ovaj govor objavljivao, on se poče postepeno, gotovo santimetar po santimetar, izdizati sa poda, dok se sigurno ne postavi na kolena zabacivši unazad svoju dugu sedu kosu i bradu i zagledavši se oštrim crnim očima u poklonikovo lice, pogledom koji je u isti mah izražavao i nadu i strah, a sve je to bilo pomešano sa sumnjom. Ali kad ču završni deo rečenice, njegov prvobitni užas kao da ponovo ožive u punoj snazi, i on opet pade ničice uzviknuvši:

— Ja da imam sredstava da obezbedim njihovu dobru volju! Jao meni! Ima samo jedan način da se hrišćanin odobrovolji, a kako da ga nađe siromašni Jevrejin koga su iznuđivanja i izvlačenja novca već dovela do bede? A zatim, kao da sumnja nadvlada ostala njegova osećanja, odjednom zavapi: Za ljubav božju, mladiću, nemoj me izdati; za ljubav velikog oca koji nas je sve stvorio, Jevreje kao i Gentile²⁸, Izrailjce²⁹ i Ismaelite³⁰, nemoj me izdati! Ja nemam sredstava da obezbedim dobru volju ni hrišćanskog prosjaka, pa ni kad bi tražio i samo jedan marjaš. Dok je izgovarao ove poslednje reči, podiže se i dohvati poklonikov ogrtač sa pogledom najusrdnijeg preklinjanja. Poklonik se otrže, kao da je taj dodir prenosio zarazu.

— I da si natovaren svim bogatstvom tvoga plemena, reče on, kakvog bih interesa imao da ti nanosim štetu? U ovom odelu ja sam se zavetovao na siromaštvo, i ne bih ga promenio ni za šta drugo do za konja i pancirnu košulju. Ali, ne misli da mi je stalo do tvoga društva ili da nameravam da otuda izvučem koristi; ostani ovde, ako hoćeš. Sedrik Saksonac može te zaštititi.

— Na žalost, reče Jevrejin, on mi neće dopustiti da putujem u njegovoj pratnji. Saksonac ili Normanin, svejedno; oni se podjednako stide siromašnog Izrailjca; a da putujem sam kroz posede Filipa Malvoazena i Redžinalda Fron de Befa?! Dobri mladiću, idem s tobom! Požurimo, evo, samo da se opašem, pa bežimo! Evo tvoga štapa, šta oklevaš?

— Ne oklevam, reče poklonik ustupajući pred žurbom svoga sagovornika, ali moram da obezbedim način kako da izađemo odavde; hajde za mnom.

On se uputi u susednu ćeliju, koju je, kako je čitaocu poznato, zauzimao svinjar Gurt.

— Ustani, Gurte, reče poklonik, ustaj brzo. Otvori stražnja vrata i izvedi Jevrejina i mene.

Gurt, kome je njegovo zanimanje, iako se sada smatra kao vrlo nisko, davalo mnogo značaja u saksonskoj Engleskoj, kao zanimanje Eumeja u Itaci, bio je uvređen familijarnim i zapovedničkim tonom kojim je govorio poklonik.

— Da Jevrejin napusti Rotervud, reče on odižući se na jedan lakat i pogleda ga nadmeno ne napuštajući svoju slamnjaču, i da uz to putuje u društvu poklonika...

— Ja bih pre sanjao, reče Bamba, koji toga trenutka uđe u sobu, da se Jevrejin iskrada sa svinjskom šunkom.

— Svejedno, reče Gurt spuštajući ponovo glavu na panj koji mu je služio umesto jastuka, i Jevrejin i poklonik moraju se pomiriti sa tim da sačekaju otvaranje velike kapije... Mi ne trpimo da ijedan posetilac izlazi kradimice u ovako rane sate.

— Pri svem tom, reče poklonik zapovedničkim glasom, ja verujem da mi ti nećeš odbiti tu ljubaznost.

Govoreći tako, on se naže nad postelju na kojoj je svinjar ležao i prošapta mu nešto na uvo saksonskim jezikom. Gurt skoči kao pomaman. Poklonik ga uzdignutim prstom opomenu na obazrivost, i dodade:

— Pazi, Gurte, ti si navikao da budeš oprezan. Velim, otvori stražnja vrata; odmah ćeš saznati više.

Živom žurbom Gurt posluša, dok su Vamba i Jevrejin išli za njim i čudili se obojica iznenadnoj promeni u Gurtovom ponašanju.

— Moju mazgu, moju mazgu! reče Jevrejin čim se nađoše s one strane stražnjih vrata.

— Dovedi mu njegovu mazgu, reče poklonik, i, čuješ li, daj i meni jednu da bih mogao da mu pravim društvo dok ne izađe iz ovih krajeva. Ja ću je čitavu vratiti nekome iz Sedrikove pratnje u Ašbiju. A ti... i ostatak rečenice prošapta Gurtu na uvo.

— Rado, veoma rado ću to učiniti, reče Gurt, i smesta ode da izvrši nalog.

— Želeo bih da znam, reče Vamba kad njegov drug okrete leća, šta to vi poklonici učite u svetoj zemlji.

— Da se molimo bogu, ludo, odgovori poklonik, da okajavamo naše grehe i da mučimo telo postovima, bdenjima i dugim molitvama.

— I nešto još moćnije od svega toga, odgovori budala, jer kakvo bi to pokajanje ili molitva naveli Gurta da učini neku ljubaznost ili da ga post ili bdenje ubede da ti pozajmi mazgu? Ja mislim da si isto tako mogao da pričaš njegovom omiljenom crnom vepru o tvojim bdenjima i pokajanjima i dobio bi od njega isto tako učtiv odgovor.

— Hajde, hajde, reče poklonik, ti si samo saksonska budala.

— Pravo kažeš, reče luda; da sam rođen kao Normanin, kao što verujem da si ti, sreća bi bila na mojoj strani, i nalazio bih se odmah do pametnog čoveka.

U tom trenutku pojavi se Gurt s druge strane jarka sa mazgama. Putnici pređoše jarak preko pokretnog mosta od samo dve daske širine; tako uzan most odgovarao je maloj širini stražnjih vrata i malog otvora u spoljnoj palisadi, kroz koji se izlazilo u šumu. Čim stigoše do svojih mazgi, Jevrejin žurno i drhtavim rukama pričvrsti za sedlo jedan kovčežić od plave krute tkanine koji izvadi iz svoga ogrtača, a koji je sadržavao, kako on promrmlja, „jednu preobuku — samo jednu preobuku“. Zatim, pošto se pope u sedlo sa više živosti i žurbe no što se od njegovih godina očekivalo, odmah tako namesti peševe svoga kaftana preko prtljaga stavljenog iza sedla, da ga potpuno sakri od pogleda,

Poklonik uzjaha sporije... Na polasku pruži ruku Gurtu — koji je poljubi sa najvećim mogućim poštovanjem. Svinjar je stajao gledajući za putnicima dok se ne izgubiše pod granama ia šumskoj stazi, a tada ga Vambin glas trže iz njegove sanjarije.

— Znaš li ti, reče luda, dobri moj prijatelju Gurte, da si ti u ovo letnje jutro čudnovato učtiv i neuobičajeno pobožan? Želeo bih da sam crnorizac ili bosonogi poklonik, da bih i ja uživao tvoju neobičnu revnost i ljubaznost; istina, ja bih iz toga izvukao nešto više a ne samo da me poljubiš u ruku.

— Ti nisi baš toliko lud, Vamba, odgovori Gurt, pa ipak zaključuješ samo na osnovu spoljašnjih znakova; uostalom, ni najpametniji od nas ne može da učini ništa više. Adi, vreme je da se postaram o svome čoporu.

Rekavši to, on pođe kući a Vamba je išao za njim.

Za to vreme putnici su grabili napred a njihova žurba svedočila je o krajnjem krahu Jevrejinovom, jer ljudi njegovih godina retko vole brzo kretanje. Poklonik, kome su staze i bogaze u šumi bile savršeno poznate, vodio je najzabačenijim stranputicama, pa je time u više mahova iznova izazivao Izrailjevu sumnju da namerava da ga izda navodeći ga na kakvu zasedu.

Odista, moglo mu se oprostiti za takve njegove misli; jer, izuzev možda leteće ribe, nije postojala nijedna druga vrsta živih bića na zemlji, u vazduhu idi na vodi, koja bi bila predmet tako neprekidnog opšteg i neumornog gonjenja kao Jevreji u to doba. Pod najslabijim i najnerazumnijim izgovorima, kao i pod najbesmislenijim i najneosnovanijim optužbama, njihova ličnost i imanje bili su izloženi svakoj vrsti narodnog gneva; jer, Normanin ili Saksonac, Danac ili Britanac, ma koliko ti narodi bili neprijatelji među sobom, takmičili su se u tome ko će sa više prezira postupati prema tom narodu; smatralo se kao verska dužnost da ih mrze, ponižavaju, preziru, pljačkaju i progone. Kraljevi normanske krvi, i nezavisni plemići koji su sledili njihov primer u svim postupcima tiranije, progonili su ovaj pobožni narod sa mnogo više sistema, računice i ličnog interesa. Dobro je poznata priča kako je kralj Džon zatvorio jednog bogatog Jevrejina u neki od svojih zamkova, i svakog dana naređivao da mu se iščupa po jedan zub, sve dok nesrećni Izrailjac, kad je ostao bez polovine svojih zuba, ne pristade da plati veliku sumu, a tiraninov cilj je i bio da mu tu sumu iznudi. Ono malo gotovog novca što se u zemlji nalazilo bilo je uglavnom u rukama ovog progonjenog naroda, i plemstvo nije oklevalo da pođe za primerom svog suverena u izvlačenju novca pomoću svih vrsta ugnjetavanja, pa čak i ličnog mučenja. Pa ipak je pasivna hrabrost, nadahnuta željom za dobiti, navodila Jevreje da se izlažu raznim nevoljama kojima su bili podvrgnuti, jer su imali u vidu ogromne zarade koje su se mogle postići u jednoj od prirode tako bogatoj zemlji kao što je Engleska, I pored svakovrsnih smetnji, pa čak i pomenutog specijalnog sudije koji ih je globio a nazivao se blagajnik za Jevreje, a bio ustanovljen sa jedinim ciljem da ih pljačka i unesrećuje, Jevreji su povećavali, umnožavali i nagomilavali velike sume koje su prenosili iz ruke u ruku posredstvom menica — jedan izum za koji se tvrdi da ga trgovina njima duguje, a koji ih je osposobljavao da svoje bogatstvo prenose iz zemlje u zemlju, da, kad su ugroženi ugnjetavanjem u jednoj zemlji, svoje blago mogu da obezbede u nekoj drugoj.

Upornost i tvrdičluk Jevreja bejahu tako u izvesnoj meri protivteža fanatizmu i tiraniji onih pod kojima su živeli, i kao da su te osobine rasle u srazmeri sa gonjenjem kome su bili izloženi; i dok ih je ogromno bogatstvo stečeno trgovinom obično dovodilo u opasnost, ono je, s druge strane, upotrebljavano radi toga da pomoću njega prošire svoj uticaj i da u izvesnoj meri obezbede sebi zaštitu. U takvim su okolnostima oni živeli; a njihov karakter pod takvim uticajima bio je oprezan, podozriv i plašljiv, pa ipak uporan, nepomirljiv i vičan izbegavanju opasnosti koje bi ih snašle.

Kad putnici brzim korakom dobro odmakoše mnogim zaobilaznim stazama, poklonik najzad prekide ćutanje.

— Onaj veliki oronuli hrast, reče on, obeležava granicu do koje se proteže vlast Fron de Befa; odavno smo izašli iz područja Malvoazenovog. Mislim da se sada već ne treba bojati gonjenja.

— Neka bi im, reče Jevrejin, kao faraonovoj vojsci, popadali točkovi sa kola da bi se teško kretali napred! Ali, ne ostavljaj me, dobri pokloniče! Pomisli samo na besnog i divljačnog hramovnika sa njegovim saracenskim robovima; oni se neće obazirati ni na teritoriju, ni na zamak, ni na suverenost.

— Naši putevi, reče poklonik, treba ovde da se razdvoje; jer ne priliči ljudima moga i tvoga karaktera da zajedno putuju duže no što je neophodno. Sem toga, kakvu pomoć možeš da očekuješ od mene, miroljubivog poklonika, nasuprot dvojici naoružanih pagana?

— O, dobri mladiću, odgovori Jevrejin, ti možeš da me odbraniš i znam da bi to učinio. Ma koliko da sam siromašan, ja ću ti se za to odužiti; ne novcem, jer novaca, tako mi pomogao otac Avram, nemam, nego...

— Novac i nagradu, reče poklonik prekidajući ga, već sam ti rekao da od tebe ne tražim. Da te vodim, mogu; i, možda, na izvestan način da te branim; jer štititi Jevrejina protiv Saracena teško da bi se moglo smatrati nedostojnim hrišćanina. Stoga, Jevrejine, hoću da te vidim sigurnog u kakvoj pogodnoj pratnji. Sad više nismo daleko od grada Šefilda, gde lako možeš naći utočište kod nekog od svojih saplemenika.

— Blagoslov Jakovljev neka te prati, dobri mladiću! reče Jevrejin. U Šefildu mogu da se smestim kod moga rođaka Zareta i da pronađem neki način da dalje sigurno putujem.

— Neka tako bude, reče poklonik; u Šefildu ćemo se dakale rastati, a pola sata jahanja dovešće nas na domak tog grada.

Pola sata prođe u potpunom ćutanju s obe strane. Poklonik je možda smatrao da mu je ispod dostojanstva da oslovljava Jevrejina, ako za to ne postoji neophodna nužda, a Jevrejin nije želeo da nameće razgovor licu čije je bavljenje u svetoj zemlji davalo neku vrstu svetosti njegovom karakteru. Oni se zaustaviše na vrhu jedne blage uzvišice, i poklonik, pokazujući na grad Šefild koji je ležao pred njima, ponovi reči:

— Ovde se, dakle, rastajemo.

— Ne, dokle ne primiš blagodarnost siromašnog Jevrejina, reče Isak, jer ja se ne usuđujem da te pozovem da pođeš sa mnom do moga rođaka Zareta, koji bi mi možda pomogao izvesnim sredstvima da ti se odužim za tvoju uslugu.

— Već sam rekao, odgovori poklonik, da ne želim nikakvu nagradu. Ako mene radi poštediš okova i tamnice nekog nesrećnog hrišćanina sa dugačke liste tvojih dužnika, smatraću da je usluga koju sam ti jutros učinio dobro uložena.

— Stani, stani, reče Jevrejin dohvativši njegov ogrtač, učiniću ja i nešto više od toga, nešto za tebe više... Bog zna da je Jevrejin siromašan; jeste, Isak je prosjak u svome plemenu, ali oprosti mi ako sam pogodio šta ti u ovom trenutku najviše nedostaje.

— Ako si doista i pogodio, reče poklonik, to je nešto što mi ti ne možeš pribaviti, pa makar bio onoliko bogat koliko veliš da si siromašan.

— Koliko kažem da sam siromašan? ponovi Jevrejin. O, veruj, govorim samo istinu; ja sam opljačkan, prezadužen, upropašćen čovek. Nečovečne su mi ruke otele moja dobra, moj novac, moje brodove, i sve što sam imao! Pa ipak, ja mogu da ti kažem šta ti nedostaje, i, možda, da ti to i pribavim. Tvoja je želja ovoga trenutka — konj i oklop.

Poklonik se zabezeknu i naglo se okrete Jevrejinu:

— Koji ti je đavo pomogao da to pogodiš?

— Svejedno, reče Jevrejin smešeći se, ako je samo tačno; i, kao što mogu tvoju potrebu da pogodim, tako isto mogu i da je zadovoljim.

— Ali, razmisli, reče poklonik, moj karakter, moja odeća, moj zavet.

— Znam ja hrišćane, odgovori Jevrejin, i znam da i najplemenitiji od vas može u sujevernom pokajanju da uzme štap i sandale i da putuje pešice da bi obišao grobove mrtvih ljudi.

— Ne huli, Jevrejine, reče poklonik strogo.

— Oprosti mi, reče Jevrejin, grubo sam govorio. Ali prošle noći i jutros izmakle su ti reči koje su, kao iskre iz ocila, pokazale od kakvog je metala ocilo; a u nedrima te pokloničke haljine kriju se viteški lanac i zlatne mamuze. Zasijali su kad si se jutros nagao nad mojom posteljom.

Poklonik ne mogade da uzdrži osmeh:

— Kad bi neko radoznalo oko pretražilo tvoje odelo, Isače, reče on, kakva li bi se sve otkrića učinilo?

— Ništa više od ovoga, reče Jevrejin promenivši boju i izvadivši žurno svoj pribor za pisanje, kao da želi da prekrati razgovor, pa, ne silazeći sa mazge, otpoče da piše na parčetu hartije koje stavi na teme svoje žute kape. Kad je završio, pruži pokloniku pismeno ispisano jevrejskim slovima, govoreći:

— U gradu Lesteru svi poznaju bogatog Jevrejina Kirjata Jairama iz Lombardije; daj mu ovo pismeno. On ima na prodaju šest milanskih oklopa, od kojih bi i najgori odgovarao krunisanoj glavi; deset valjanih konja, od kojih bi i najgoreg mogao kralj da jaše, pa i kad bi imao da vodi bitku za svoj presto. Od toga će ti on dati ono što izabereš, kao i sve ostalo što ti treba da se za turnir opremiš: kad turnir prođe, ti ćeš mu sve ispravno vratiti, sem ako budeš imao čime da platiš vrednost sopstveniku.

— Ali, Isače, reče poklonik smešeći se, znaš li ti da u tim igrama vitez koji bude oboren sa konja gubi i oružje i konja, jer to pripada njegovom pobediocu? Može se desiti da nemadnem sreće, i da tako izgubim nešto što ne mogu da platim?

Jevrejin se malo zbuni pri pomisli na tu mogućnost; ali sabravši svu svoju hrabrost, žurno odgovori:

— Ne-ne-ne. To je nemoguće, o tome neću da mislim. Blagoslov našeg oca biće s tobom. Tvoje će koplje biti moćno kao Mojsijev štap. Govoreći tako, on je baš drmao glavu svoje mazge da krene kad ga poklonik uhvati za kaftan.

— Da, ali, Isače, ti ne znaš sve opasnosti. Konj može da bude ubijen, oklop oštećen, jer ja neću štedeti ni konja ni čoveka. Sem toga, ljudi tvog plemena ne daju ništa za ništa; nešto mora da se plati za upotrebu.

Jevrejin se vrteo u sedlu kao čovek koji je dobio napad grčeva; ali njegova bolja osećanja preovladaše nad osećanjima koja su mu bila bliža.

— Svejedno, reče, svejedno, pusti me da idem. Ako bude štete, tebe ništa neće koštati; ako je u pitanju interes na novac, Kirjat Jairam će to oprostiti za ljubav njegovog rođaka Isaka. Srećan ti put! Ali slušaj, dobri mladiću, reče okrećući se, ne zalaži se suviše u toj taštoj gužvi; ja ne govorim zbog toga što ima opasnosti za konja, za pancirnu košulju i oklop, nego zbog samog tvog života i tvojih udova.

— Mnogo ti hvala za brigu, reče poklonik smešeći se, koristiću se tvojom ljubaznošću bez oklevanja, i teško će mi biti ako ti se za to ne odužim — sem ako sa mnom sve pođe naopako.

Oni se rastadoše i raznim putevima pođoše prema gradu Šefildu.

VII
NA BORILIŠTU

Vitezovi, sa dugačkom pratnjom svojih štitonoša,

U odeći kitnjastoj i opremi sjajnoj, za pohod su spremni;

Jedan vezuje šlem, drugi koplje pridržava,

Treći dodaje sjajni štit.

Nemirnom kopitom o zemlju udara bojni konj,

Rže i peni i zlatni grize đem.

Kovači i oružari jašu na konjima,

Sa pilom u ruci i čekićem o boku.

Sa klincima za razlabavljeno koplje i remenima za štit;

Velike družine jomana pritisle ulice;

Gomile prostog naroda dolaze sa batinama u rukama.

Palamon i Arsit

Engleski narod je u to vreme živeo pod veoma teškim prilikama. Kralj Ričard je bio odsutan kao sužanj u vlasti podmuklog i surovog vojvode od Austrije. Nije se tačno znalo ni mesto njegovog zatočenja, a njegova sudbina bila je neizvesna za većinu njegovih podanika, koji su u to vreme bili žrtva svakojakog nasilja od strane kraljevih vazala.

Knez Džon, u dogovoru sa Filipom francuskim, smrtnim neprijateljem Ričarda Lavljeg Srca, upotrebio je sve moguće uticaje kod vojvode od Austrije³¹ da produži zarobljeništvo njegovog brata Ričarda, kome je bio obavezan za mnoga dobročinstva. U isto vreme, on je pojačavao svoju sopstvenu stranku u kraljevini, jer je nameravao da se, u slučaju kraljeve smrti, spori oko nasleđa prestola protiv zakonitog naslednika.

Pošto je i sam bio lakouman, pokvarenog i podmuklog karaktera, Džon je lako vezivao za svoju ličnost i stranku ne samo sve one koji su imali razloga da se plaše Ričardove srdžbe zbog zločina počinjenih u njegovom odsustvu, nego, isto tako, i mnogobrojnu klasu „razuzdanih pustolova“, ljudi koji su se iz krstaških ratova vratili u svoju zemlju usavršeni u istočnjačkim porocima, materijalno osiromašeni, ogrubele naravi, a nadali se lovu u mutnoj vodi građanskog rata.

Uz ove uzroke narodnih nevolja i nedaća treba dodati mnoštvo hajduka koji su, dovedeni do očajanja ugnjetavanjem od strane feudalnog plemstva i strogim izvršavanjem zakona o lovu, obrazovali velike družine i, držeći šume i pusta mesta, prkosili pravdi i sudovima zemlje. A sami plemići, utvrđeni u svojim zamkovima, ponašajući se kao mali suvereni na svojim posedima, bili su vođi bandi koje teško da su bile manje razuzdane i nasilničke od pomenutih družina priznatih pljačkaša. Da bi mogli da izdržavaju svoje pratioce i da podmiruju ogromne izdatke za održavanje preterane raskoši i sjaja, na što ih je navodila njihova oholost, plemići su zajmili novac od Jevreja po najlihvarskijem interesu, a to je nagrizalo njihova imanja kao razorni rak koji se teško mogao izlečiti, izuzev ako im okolnosti ne bi pružile mogućnost da se oslobode na taj način što bi nad ličnošću svojih poverilaca izvršili kakav akt nečovečnog nasilja.

Pod raznim teretima nametnutim ovim nesrećnim stanjem stvari, narod Engleske teško je trpeo u sadašnjem trenutku, a imao je još više razloga da ozbiljno strahuje za budućnost. Da beda bude još crnja, zemljom se širila neka veoma opasna zarazna bolest, čije je kužno dejstvo bilo znatno pojačano usled nečistoće, slabe ishrane i loših stambenih prilika nižih klasa; bolest je kosila, a preživeli su bili u iskušenju da zavide sudbini pomrlih, jer ih je tek smrt najčešće oslobađala od zala koja su tek imala da nastanu.

Pa ipak, i pored svih tih nevolja, siromasi kao i bogataši, običan prost narod kao i plemići, pokazivali su za turnir, koji je predstavljao veliki događaj tog vremena, isto onako živo interesovanje kao što ga ima poluizgladneli građanin Madrida za ishod borbe s bikovima, a nema ni jednog reala da kupi namirnice za svoju porodicu. Ni dužnost, ni bolest nisu mogli da zadrže ni staro ni mlado od odlaska na tu priredbu. Ogledanje u oružju, kako se to nazivalo, trebalo je da se održi u Ašbiju, u grofoviji Lester, pa kako su na njemu imali da uzmu učešća najugledniji borci, i to u prisustvu samog kneza Džona, za koga se očekivalo da će svojom posetom počastvovati borilište, ono je privuklo opštu pažnju, i ogromna ljudska reka, obuhvatajući osobe svih redova, slivale se određenog jutra na mesto borbe.

Poprište je izgledalo izvanredno živopisno. Na ivici jedne šume, udaljene za jednu milju od grada Ašbija, nalazila se velika livada sa najlepšom zelenom travom: s jedne je strane bila ograničena šumom, a s druge oivičena krupnim hrastovima od kojih su neki dostizali ogromnu veličinu. Zemljište, kao da je namerno bilo udešeno za izvođenje viteških igara, spuštao se blago sa svih strana na ujednačenu zaravan, ograđenu čvrstom palisadom za borilište na prostoru od četvrt milje u dužinu i otprilike za polovinu toga u širinu. Ograđeni prostor imao je oblik izduženog kvadrata; samo su uglovi bili znatno zaobljeni, da bi bili udobniji za gledaoce. Otvori za ulazak bili su na severnom i južnom kraju borilišta; bile su tu čvrste drvene kapije, svaka dovoljno široka da propusti dva konjanika koji naporedo jašu. Pored kapija stajalo je sa svake strane po dva herolda³² sa šest začara, više pregledača, i sa jakim odredom oružanika za održavanje reda i za utvrđivanje svojstava vitezova koji su smerali da uzmu učešća u ratnoj igri.

Na jednoj zaravni preko puta južnog ulaza, koju je činila prirodna uzvišica zemljišta, bilo je podignuto pet sjajnih šatora, ukrašenih crnim i smeđim zastavicama, izabranom bojom petorice vitezova izazivača. Šatorska užad bila su iste boje. Ispred svakog šatora bio je obešen štit viteza čiji je šator, a pored njega stajao je njegov štitonoša neobično odeven kao divljak ili šumski čovek, ili prerušen u drugo kakvo čudnovato odelo prema ukusu njegovog gospodara i prema izgledu koji je želeo da ima za vreme borbe. Središni šator bio je, u znak počasti, određen za Brijana de Boa Gilbera. Zbog njegove slave u viteškim igrama, ali isto tako i zbog veza sa vitezovima koji su organizovali ovo ogledanje u oružju, Boa Gilber bio je usrdno primljen u društvo izazivača, pa čak i kao njihov šef i vođ, iako im se tek odskora pridružio. S jedne strane njegovog šatora dizali su se šatori Redžinalda Fron de Befa i Filipa od Malvoazena, a s druge strane bio je šator Huga od Granmenila, jednoga plemenitog barona iz okoline. Ralf od Vipona, vitez reda svetog Jovana jerusalimskog, koji je imao stara imanja na mestu zvanom Hiter, blizu Ašbi de la Zuša, zauzimao je peti šator. Sa ulaza u borilište pela se prema zaravni sa šatorima staza široka deset jardi. Ova staza kao i terasa pred šatorima bile su dobro obezbeđene palisadom, a sve su čuvali oružarnici.

Severni prilaz dvorištu završavao se sličnim ulazom od trideset stopa širine, na čijem se kraju nalazio širok ograđen prostor za one vitezove koji bi želeli da se ogledaju sa izazivačima, a iza ovoga nalazili su se šatori sa osveženjima svake vrste za njih, sa oružarima, potkivačima i drugim pomoćnim osobljem, spremnim da ukažu povređenim vitezovima svaku potrebnu uslugu.

Spoljašnju stranu borilišta delimično su zauzimale privremene galerije, zastrte ćilimima i prostirkama i snabdevene jastucima radi udobnosti gospođa i plemića koji su se očekivali kao gledaoci na turniru. Uzan prostor izmeću ovih galerija i borilišta bio je podešen za jomane³³ i gledaoce višeg reda no što je prost narod, i mogao se uporediti sa parterom u pozorištu. Izmešano mnoštvo smeštalo se po bedemima zaraslim travom, spremljenim u tu svrhu, koji su, uz pomoć prirodne uzvisine zemljišta, omogućavali da se i preko galerija ima dobar pogled na borilište. Pored smeštaja koji su pružala ova mesta, mnoge stotine ljudi bile su se ispele na drveće koje je okruživalo livadu. Pa čak i zvonik jedne obližnje seoske crkve bio je načičkan gledaocima.

Ostaje nam još samo da zapazimo, u pogledu opšteg uređenja, da je jedna galerija, u samoj sredini istočne strane borilišta, dakle tačno prema mestu gde je imao da se odigra sudar u borbi, bila izdignuta više no ostale, bogatije ukrašena i počastvovana nekom vrstom prestola i neba, i na njoj su se videla kraljevska znamenja. Oružnici, paževi i jomani u bogatim livrejama stajali su oko toga počasnog mesta određenog za kneza Džona i njegovu pratnju. Prema toj kraljevskoj galeriji bila je na zapadnoj strani jedna druga, izdignuta na istu visinu, a ukrašena mnogo veselije, iako manje raskošno nego galerija namenjena za samog kneza. Grupa paževa i mladih devojaka, izabranih među najlepšima, odevenih u kitnjasto ruho zelene i crvene boje, okružavala je presto ukrašen istim bojama. Meću zastavicama i stegovima na kojima su bila naslikana ranjena srca, srca u plamenu, srca koja krvave, lukovi i tobolci, i svi drugi amblemi Kupidonovih³⁴ trijumfa, jedan natpis sa grbom obaveštavao je gledaoce da je ovo počasno mesto bilo namenjeno za kraljicu lepote i ljubavi. Ali, ko će predstavljati kraljicu lepote i ljubavi ovom prilikom, niko nije mogao da pogodi.

Gledaoci svih redova hitali su da zauzmu odgovarajuća mesta, a to nije išlo bez mnogo svađe oko mesta na koja su polagali pravo. Neke od tih sporova rešavali su oružnici kratkim ceremonijalom: držalje njihovih ubojnih sekira i balčaci njihovih mačeva spremno su upotrebljavani kao sredstva za ubeđivanje upornih. Druge prepirke, u koje su bile upletene osobe visokog reda sa suparničkim zahtevima, rešavali su heroldi i dva maršala³⁵, Vilijem od Vivila i Stiven od Martivala, koji su, u oklopu od glave do pete i naoružani, jahali gore-dole po borilištu da bi opominjali na uljudnost i održavali red među gledaocima.

Postepeno, galerije se napuniše vitezovima i plemićima u neboračkom odelu. Njihovi ogrtači sjajnih boja bili su u suprotnosti sa kitnjastijim i sjajnijim haljinama gospođa, koje, u većem broju nego i muškarci, hitahu da prisustvuju jednoj igri za koju bi čovek pomislio da je isuviše krvava i opasna a da bi njihovom polu mogla da pričini mnogo zadovoljstva. Donji i srednji prostor ubrzo ispuniše imućni jomani i građani, kao i oni niži plemići, koji, iz skromnosti, usled siromaštva ili zbog sumnjive titule nisu imali smelosti da zauzmu neko više mesto. Razume se da su među ovima bile najčešće prepirke oko toga kome pripada prvenstvo.

— Neverničko pseto, reče jedan starac čija je izveštala dolama svedočila o njegovom siromaštvu, kao što su mač, bodež i zlatan lanac pokazivali da polaže pravo na viši rang. Kurjačko štene! Kako se usuđuješ da guraš jednog hrišćanina i normanskog plemića?

Ove grube reči nisu bile upućene nikom drugom do našem poznaniku Isaku koji je, bogato, pa čak i veličanstveno odeven u kaftan ukrašen čipkom i postavljen krznom, nastojao da se probije u najviše redove ispod galerije sa svojom ćerkom, lepom Rebekom. Rebeka se pridružila ocu u Ašbiju, i sad ga je držala pod ruku ne malo zaplašena negodovanjem sveta zbog njegove nadmenosti. Ali Isak je, iako u drugim prilikama prilično plašljiv, kao što smo već videli, dobro znao da sad nema čega da se plaši. Na mestima opštih skupova, ili tamo gde je bilo mnoštvo njima ravnih, nijedan gramzivi ili zlonamerni plemić ne bi se usudio da ga napadne. Na takvim skupovima Jevreji su bili pod zaštitom opšteg zakona; a ukoliko to i ne bi bilo dovoljno, obično se među skupljenim osobama nalazio po neki baron koji je iz vlastitih pobuda bio spreman da se pokaže kao njihov zaštitnik.

U sadašnjoj prilici Isak se osećao sigurnim više no obično, pošto je znao da se knez Džon baš tada nalazio u pregovorima za sklapanje velikog zajma sa Jevrejima iz Jorka, za koji su kao garancija imale da posluže izvesne dragocenosti i zemlje. Udeo samog Isaka u tom poslu bio je znatan, i on je dobro znao da će mu kneževa usrdna želja za zaključenje tog posla obezbediti zaštitu u nezgodi u kojoj bi se našao.

Ohrabren tim obzirima, Jevrejin je išao za svojim ciljem i gurao normanske hrišćane ne vodeći računa ni o njihovom poreklu, ni o položaju ni o veri. Međutim, žalbe starčeve ipak izazvaše srdžbu okolnih gledalaca. Jedan od ovih, snažan, dobro građen joman, u odeći zelene boje, sa dvanaest strela o pojasu, sa srebrnom ešarpom i srebrnim medaljonom, i sa lukom od šest stopa dužine u rukama, naglo se okrete, i dok mu lice, koje je od stalne izloženosti nevremenu bilo lešnikove boje, potamne od ljutine, on opomenu Jevrejina da pomisli na to da je kao pauk naduven od bogatstva koje je stekao sišući krv bednih žrtava; on se može i trpeti dok stoji u kutku, ali će biti smrvljen ako se usudi da izađe na svetlost. Ova opomena, izrečena normansko-engleskim jezikom, čvrstim glasom i sa strogim izgledom, natera Jevrejina da uzmakne. On bi se verovatno i sasvim povukao iz tako opasnog susedstva da iznenadna pojava Džona ne privuče odjednom opštu pažnju. Knez je tog trenutka ulazio u borilište sa mnogobrojnom i sjajnom pratnjom, koja se sastojala delimično od svetovnjaka a delimično od crkvenih ljudi; ovi drugi bejahu odeveni isto tako kitnjasto i izgledahu isto toliko veseli kao i njihovi svetovni drugovi. Meću poslednjima bio je i opat od Žorvoa, u najsjajnijem ruhu u kome je jedan crkveni velikodostojnik smeo da se pokaže. Za njegovu odeću nije se štedelo ni krzno ni zlato, a vrhovi njegovih čizama, prevazilazeći potpuno smešnu modu toga vremena, bili su toliko izdignuti naviše, da su ga stvarno ometali da stavi noge u uzengije. To je, međutim, bila vrlo mala nezgoda za srčanog opata, koji se možda baš i radovao što mu se dala prilika da pred tolikim gledaocima, a naročito pred lepim polom, pokaže savršenu jahačku veštinu i bez upotrebe ovih oslonaca za plašljivog jahača. Ostatak pratnje kneza Džona sastojao se od omiljenih vođa njegove najamničke vojske, nekoliko pljačkaških barona i pokvarenih dvorjana sa nekoliko vitezova hramovnika i vitezova jovanovaca.

Ovde se može primetiti da su vitezovi ova dva reda bili neprijateljski raspoloženi prema kralju Ričardu, pošto su bili pristali uz Filipa francuskog u mnogobrojnim razmiricama u Palestini izmeću toga vladaoca i engleskog kralja Lavlje Srce. Dobro poznata posledica ove svađe bila je da su ponavljane pobede Ričardove ostale uzaludne, njegovi romantični pokušaji da opsedne Jerusalim osujećeni, i plod sve slave koju on beše stekao iščezao je u neizvesnom primirju sa sultanom Saladinom. Ta ista politika koja je određivala držanje njihove braće u svetoj zemlji, navela je hramovnike i jovanovce u Engleskoj i Normandiji da pristanu uz kneza pošto su imali malo razloga da žele Ričardov povratak u Englesku ili da Ričarda nasledi njegov zakoniti naslednik. Iz drugih razloga knez Džon je mrzeo i prezirao ono malo saksonskih uglednih porodica koje su se još zadržale u Engleskoj, i nije propuštao nijednu priliku da ih kinji i vreća; bio je, naime, svestan da oni ne vole njegovu ličnost i njegove namere, kao što ih nije volela ni većina engleskog prostog naroda, koji je u pogledu svojih prava i sloboda strahovao od daljih novina jednog tako razuzdanog i tako tiranski nastrojenog suverena, kao što je bio Džon.

U pratnji sjajne svite, i sam na dobrom konju i raskošno odeven u skerlet i zlato, sa sokolom na ruci, sa krznenim kalpakom oivičenim dragim kamenjem, ispod koga je padala kovrdžava kosa i spuštala se na ramena, knez Džon je na čelu vesele družine poigravao svoga vatrenog zelenka po borilištu, smejući se glasno sa svojom pratnjom i gledajući sa svom kraljevskom slobodom lepotice koje su krasile visoke galerije.

Oni koji su na kneževom izrazu zapažali razuzdanu drskost, pomešanu sa najvećom ohološću i ravnodušnošću prema tuđim osećanjima, nisu ipak mogli da mu poreknu onu vrstu lepote koja ide sa pravilnim crtama, od prirode lepo uobličenim, a veštinom doteranim prema uobičajenim pravilima pristojnosti, pa ipak toliko otvorenim i poštenim da odbijaju da prikriju prirodne težnje duše. Takav izraz često se pogrešno smatra za muževnu otvorenost, dok on u stvari proizilazi iz bezobzirne ravnodušnosti jedne raskalašne prirode, čoveka svesnog svojih preimućstava po rođenju, bogatstvu, ili drugoj nekoj povoljnoj okolnosti, bez ikakve veze sa ličnom vrednošću. Onima koji ne razmišljaju tako duboko, a njih je bilo više od sto prema jedan, sjaj knez Džonovog krznenog ogrtača, njegov raskošan plašt postavljen najskupocenijom samurovinom, njegove marokanske čizme i zlatne mamuze, zajedno sa ljupkošću sa kojom je vladao svojim konjem, bili su dovoljni da zasluže bučan aplauz.

Dok je knez veselo poigravao zelenka oko borilišta, njegovu pažnju privuče metež koji se još nije bio stišao, a bio je izazvan sujetnim pokušajima Isakovim da se dočepa viših mesta u gledalištu. Oštro oko kneza Džona odmah poznade Jevrejina, ali mu još više privuče pažnju lepa kći Siona³⁶, preplašena od gužve, koja je grčevito držala pod ruku svog starog oca.

Rebeka se doista mogla uporediti sa najgordijim lepoticama Engleske, čak i onda kada je o tome sudio tako dobar poznavalac kao što je bio knez Džon. Savršeno srazmeran stas isticala je haljina istočnjačkog kroja kakvu su nosile žene njenog naroda. Turban od žute svile lepo se slagao sa tamnom bojom njene kože. Sjaj njenih očiju, savršeni luk obrva, lepo uobličen orlovski nos, zubi beli kao biser, i bujne crne vitice u kojima su upleteni uvojci kose padali na vrat i grudi izvanredne lepote — ukoliko je to moglo da se vidi u simari od najbogatije persijske svile po kojoj je na purpurnoj osnovi bilo reljefno izvezeno cveće u prirodnim bojama — sve se to slivalo u takvu ljupkost da Rebeka nije zaostajala ni za najlepšom od devojaka koje su je okružavale. Tačno je da su među zlatnim i biserom ukrašenim kopčama, koje su zakopčavale jelek od grla do pojasa, tri gornje ostale nezakopčane zbog vrućine, što je unekoliko širilo izgled na koji mislimo. Ogrlica sa dijamantima od neocenjive vrednosti bila je usled toga mnogo vidljivija. Nojevo pero pričvršćeno na turbanu brilijantskom kopčom predstavljalo je još jedan ukras lepe Jevrejke, zbog koga su se smejale ohole gospe koje su iznad nje sedele; ali, one koje su se pravile da je ismevaju, u stvari su joj potajno zavidele.

— Tako mi ćelave Avramove lobanje, reče knez Džon, ona je Jevrejka prava slika savršene lepotice čije su čari zaludele najmudrijega kralja koji je ikada živeo! Šta veliš, opate Emere? A eno i moga Mamona³⁷ nepravde, markiza od Maraka, barona od Zlatnika, koji se svađa oko mesta sa psima bez marjaša u čijim izlizanim ogrtačima nema ni prebijene pare da otera đavola koji u njima igra. Tela mi svetoga Marka, moj knez liferacija sa svojom ljupkom Jevrejkom mora da dobije mesta na galeriji!

— Šta ti je ona, Isače? Je li ti žena ili kći ta istočnjačka hurija koju si stegao pod ruku kao što bi stegao svoj sanduk s blagom?

— Moja kći Rebeka, ako se to sviđa vašoj milosti, odgovori Isak sa dubokim poklonom, nimalo zbunjen kneževim pozdravom u kome je, međutim, bilo bar toliko ismevanja koliko i ljubaznosti.

— Utoliko si pametniji čovek, reče Džon uz grohotan smeh a njegovi mu se veseli pratioci u tome ropski pridružiše. Ali, bila ti kći ili žena, ona mora dobiti prvenstvo prema lepoti i tvojim zaslugama. Ko ono sedi gore? nastavi on upravljajući pogled na galeriju. Saksonske seljačine lenjo se poizvaljivale, đavo ih odneo! Neka se sabiju i načine mesta za moga kneza lihvara i njegovu ljupku kćer. Seljaci mora da znaju da visoka mesta u sinagogi dele sa onim kome sinagoga stvarno pripada. Naučiću ih ja tome!

Oni na galeriji kojima su ove uvredljive i neučtive reči bile upućene, bili su porodica Sedrika Saksonskog i porodica njegovog saveznika i rođaka Atelstena od Koningsburga, ličnosti koja je zbog svog porekla od poslednjeg saksonskog vladaoca Engleske uživala veliko poštovanje svih saksonskih žitelja severne Engleske. Ali, sa krvlju ove stare kraljevske porodice na Atelstena bejahu prešli i mnogi nedostaci. Imao je lepo lice, bio je krupan, snažan i u najlepšim godinama — ali beživotnog izraza, tupog pogleda, težak, trom i lenj u svim svojim pokretima, a tako spor u odlučivanju da mu je bio dat nadimak jednog od njegovih predaka, i obično je bio nazivan Atelsten Nespremni. Njegovi prijatelji — a on ih je imao mnogo, koji su mu, kao i Sedrik, bili strasno privrženi — tvrdili su da ta lenja narav ne dolazi od nedostatka hrabrosti, već naprosto od nedostatka odlučnosti. Drugi su govorili da je nasledni porok opijanja pomračio njegove duhovne sposobnosti, koje, doduše, nikad nisu bile naročito velike, i da su pasivna hrabrost i blaga dobroćudnost koje su zaostale, bili samo ostaci jednog pohvale vrednog karaktera, ali čiji su valjani delovi polako nestajali u dugom toku teškog bekrijanja.

Njegovoj ličnosti, takvoj kakvu smo je opisali, uputio je knez Džon naređenje da napravi mesta za Isaka i Rebeku. Atelsten, do krajnosti pometen zbog zapovesti koja je s obzirom na shvatanja i osećanja toga vremena bila tako teško uvredljiva, neraspoložen da posluša, ali neodlučan kako da joj se odupre — suprotstavi samo „snagu inercije“ volji kneza Džona, i, ne mrdnuvši se i ne pokazavši nikakav pokret poslušnosti, široko otvori svoje sive oči i gledaše u kneza sa zaprepašćenjem koje je u sebi imalo nečeg izvanredno smešnog. Ali nestrpljivi Džon nije to video u toj svetlosti.

— Saksonska svinja ili spava ili za mene ne haje... Muni ga svojim kopljem, De Brasi, reče obraćajući se jednome vitezu koji je jahao blizu njega, vođi jedne družine slobodnih kopljanika ili kondotijera, to jest najamnika koji ne pripadaju nijednom narodu, već se za neko vreme vezuju za nekog kneza koji ih plaća. Nastade gunđanje čak i među pratiocima kneza Džona. Ali De Brasi, koga je njegov poziv oslobađao od svakog obzira, pruži svoje dugačko koplje preko prostora koji je odvajao galeriju od borilišta, i on bi kneževo naređenje izvršio pre no što bi Atelsten Nespremni sabrao dovoljno prisustvo duha čak i za povlačenje svoje osobe ispred oružja, da Sedrik, isto toliko hitar koliko je njegov drug bio spor, ne isuka munjevitom brzinom svoj kratki mač i jednim udarcem odvoji vrh koplja od držalje. Krv udari u lice knezu Džonu. On opsova nešto veoma krupno i baš je hteo da izusti neku pretnju koja bi po silini odgovarala psovci, ali ga od toga odvratiše delom njegovi pratioci, koji se sakupiše oko njega preklinjući ga da bude strpljiv, a delom opšte odobravanje gomile, izraženo bučnim aplauzom za Sedrikovo srčano držanje. Knez u srdžbi zakoluta očima kao da je tražio kakvu sigurnu i laku žrtvu, i tako se desi da spazi čvrst pogled onog istog strelca koga smo primetili, i koji je nastavljao da tapše uprkos namrgođenog izgleda kneževog. Knez se naže prema njemu i upita za razlog njegove bučnosti.

— Ja uvek dodajem svoj poklič, reče joman, kad vidim dobar hitac ili valjan udarac.

— Istina? upita knez. Onda, znači, da i sam možeš da pogodiš u belu tačku, je li tako?

— U šumsku metu i na šumskom odstojanju mogu da pogodim, odgovori joman.

— I u metu Vata Tajlera, na sto jardi, reče jedan glas iz zadnjih redova, ali se nije mogao utvrditi čiji.

Ovo ciljanje na sudbinu Vilijema Rufusa, njegovog dedu, odjednom zapali i uznemiri kneza Džona. On se, međutim, zadovolji samo time da naredi oružnicima, koji su okružavali borilište, da paze na hvalisavca, pokazavši pri tom na jomana.

— Svetoga mi Grizela, dodade on, isprobaćemo njegovu veštinu, kad je tako spreman da odobrava dela drugih!... A sada ustajte, vi saksonski prostaci, reče naprasito knez; jer, nebeske mi svetlosti, kad sam ja to rekao, Jevrejin mora dobiti mesto među vama!

— Nikako, ako dozvoli vaša milost! Ne priliči takvima kao što smo mi da sedimo sa upravljačima zemlje, reče Jevrejin čija ambicija za prvenstvo, iako ga je vodila dotle da se svađa oko mesta sa iscrpljenim i osiromašenim plemićima, nije išla toliko daleko da ga podstiče da napada na privilegije bogatih Saksonaca.

— Penji se, neverničko pseto, kad ja naređujem, reče knez Džon, ili ću ti odrati crnu kožu i učiniti je za konjsku opremu!

Tako pozvan, Jevrejin se poče peti uz strme i uzane stepenice koje su vodile prema galeriji.

— Da vidim ko će se usuditi da ga zaustavi! reče knez uperivši oči na Sedrika čije je držanje pokazivalo nameru da Jevrejina strmoglavi niz stepenice.

Nesreću spreči budala Vamba. On skoči izmeću svoga gospodara i Isaka, uzviknuvši u odgovor na kneževo izazivanje:

— Bogorodice mi, ja ću! pa gurnu pod nos Jevrejinu štit od šunke koju izvuče ispod svoga ogrtača a kojom se, bez sumnje, beše snabdeo za slučaj da turnir potraje duže no što bi njegov užas svoga plemena pred samim svojim nosom, dok je budala u isti mah vitlao drvenim mačem nad njegovom glavom, Jevrejin uzmače, izgubi stepenik pod nogama i skotrlja se niz stepenice — što izazva veliko veselje među gledaocima koji udariše u glasan smeh, a tome se i knez Džon i njegovi pratioci od srca pridružiše.

— Dodeli mi nagradu, rođače kneže, reče Vamba, ja sam pobedio svog neprijatelja u poštenoj borbi sa mačem i štitom, dodade, vitlajući šunkom u jednoj a drvenim mačem u drugoj ruci.

— Ko si i šta si ti, plemeniti zatočniče? reče knez Džon kroz smeh.

— Luda po pravu nasleđa, odgovori budala: ja sam Vamba, sin Bezmozganov, koji je bio sin Praznoglavoga, a ovaj sin nekoga državnog savetnika.

— Napravite mesta za Jevrejina u prvom redu donjeg kruga, reče knez Džon kome možda nije bilo sasvim nepravo da iskoristi kakav izgovor da bi odustao od svoga prvobitnog cilja; ne bi odgovaralo da pobeđeni sedi pored pobednika.

— A još gore — hulja pored Jevrejina, odgovori budala, a najgore od svega — Jevrejin pored slanine.

— Mnogo ti hvala, valjano momče, doviknu knez Džon, ti mi se sviđaš. Hej, Isače, pozajmi mi pregršt zlatnika.

Dok je Jevrejin, zgranut ovim traženjem, ne smejući da odbije a malo voljan da ispuni, preturao po kožnoj torbici što mu je visila o pojasu, i možda nastojao da utvrdi koliko zlatnika može da važi kao pregršt, knez se saže sa kobile i reši Isakovu sumnju dočepavši samu torbicu sa njegovog boka i dobacivši Vambi ono nekoliko zlatnika koliko je bilo u torbici, on produži svoj trk oko borilišta, ostavljajući Jevrejina podsmehu onih oko njega, a sam dobi od gledalaca toliko aplauza kao da je učinio kakvo pošteno i časno delo.

VIII
VITEZ BEZ NASLEĐA

A zatim, sa prkosom gordim,

Izazivača zaori se truba; izazvani odgovori:

Od poklika odzvanjalo je polje, odjekivao nebeski svod.

Sa spuštenim vizirima sa kopljima u oponi

Upravljenim u šlem ili u perjanicu.

Jurnuše iz pregrade u najvećem trku

Hitajući da smanje prostor što ih od protivnika deli.

Palamon i Arsit

Usred jahanja knez Džon se odjednom zaustavi i, obrativši se opatu od Žorvoa, primeti da je glavni posao dana bio zaboravljen.

— Duše mi, reče, mi smo propustili, ser opate, da imenujemo vladarku ljubavi i lepote čija bela ruka treba da dodeli nagradu. Što se mene tiče, ja sam veoma slobodouman čovek i ne bih imao ništa protiv da svoj glas dam za crnooku Rebeku.

— Sveta bogorodice, odgovori opat iskolačivši oči od užasa, Jevrejka! Zaslužili bismo da budemo kamenovani na borilištu: a ja još nisam toliko star da bih želeo da budem mučenik. Sem toga, kunem se svojim svetim zaštitnikom da ona daleko izostaje iza ljupke Saksonske Rovene.

— Saksonac ili Jevrejin, odgovori knez, Saksonac ili Jevrejin, pseto ili svinja, sasvim svejedno! Velim, imenovati Rebeku, pa makar samo zato da se kinje saksonski prostaci.

Nastade žagor čak i među njegovim najbližim pratiocima.

— To prevazilazi šalu, gospodaru, reče De Brasi; nijedan vitez ovde neće spustiti svoje koplje ako se pokuša sa jednom takvom uvredom.

— To je najobičnija bezobzirnost u vređanju, reče jedan od najstarijih i najznačajnijih sledbenika kneza Džona, Valdemar Ficurze, i ako vaša milost to pokuša, može time upropastiti sve svoje planove.

— Ja sam vas, gospodine, uzeo u svoju službu, reče Džon i oholo zateže uzdu svoga konja, a ne za svoga savetnika.

— Oni koji idu stazama vaše milosti, reče Valdemar, ali tihim glasom, stiču pravo da daju savete; jer vaš interes i vaša bezbednost tiču ih se isto toliko koliko i njihovi.

Iz tona kojim je to bilo izrečeno, Džon uvide potrebu za primirenjem.

— Ja sam se samo šalio, reče on, a vi ste se okomili na mene kao guje! Imenujte koga vam drago, dođavola, i učinite to sami.

— Ne, ne, reče De Brasi, neka bude presto lepe vladarke upražnjen dok se ne proglasi pobednik, pa neka on onda izabere damu koja će presto zauzeti. To će dodati još jednu vrednost njegovoj pobedi, i naučiće lepe gospe da cene ljubav hrabrih vitezova kojih mogu izdići na takvu počast.

— Ako Brijan de Boa Gilber odnese pobedu, reče opat, mogu se kladiti u svoje brojanice da znam ko će biti kraljica lepote i ljubavi.

— Boa Gilber je dobro koplje, odgovori De Brasi, ali ima i drugih vitezova na ovom borilištu, ser opate, koji se neće plašiti da se sa njim ogledaju.

— Mir gospodo, reče Valdemar, i neka knez zauzme svoje mesto. Vitezovi i gledaoci su podjednako nestrpljivi, vreme odmiče i krajnji je čas da igre otpočnu.

Knez Džon, iako još nije bio vladalac, trpeo je od Valdemar Ficurza sve neugodnosti što dolaze od ministra-ljubimca, koji na taj način služi svoga suverena što sve radi po svojoj glavi. Knez pristade, iako je po svojoj prirodi bio gotov da se za sitnice uzjoguni. Sedajući na svoj presto i okružen pratiocima, on dade znak heroldima da proglase pravila turnira koja su ukratko izgledala ovako:

Prvo, petorica izazivača morali su da se bez priziva bore sa svakim vitezom koji im na megdan izađe.

Drugo, svaki vitez koji namerava da se bori može po svojoj želji da izabere sebi protivnika izmeću pet izazivača. Izbor protivnika vrši se dodirivanjem njegovog štita. Ako se to učini donjom stranom koplja, to je znak za takmičenje u veštini sa kopljima zvanim oružje ljubaznosti, to jest sa kopljima na čijem je vrhu bila pričvršćena okrugla pljosnata daščica tako da nije bilo nikakve druge opasnosti sem sudara konja i jahača. Ali, ako bi štit bio dodirnut oštrim krajem koplja, podrazumevalo se da će se borba voditi do kraja, to jest, vitezovi su imali da se bore oštrim oružjem kao što bi činili i u pravoj bici.

Treće, kad prisutni vitezovi ispune svoj zavet na taj način što svaki od njih polomi pet kopalja, knez je imao da proglasi pobednika prvoga dana turnira, a ovaj kao nagradu dobija bojnog konja izvanredne lepote, kome po snazi nema ravna; pored ove nagrade od materijalne vrednosti, objavljeno je da će imati naročitu čast da imenuje kraljicu ljubavi i lepote koja će sledećeg dana dati nagradu.

Četvrto, bilo je objavljeno da će drugog dana biti opšti turnir, u kome mogu da uzmu učešća svi prisutni vitezovi koji žele da se bore za nagradu. Pošto budu podeljeni u dve grupe podjednake po broju, moći će muški da se bore dok knez Džon ne da znak da borba prestane. Izabrana kraljica ljubavi i lepote krunisaće tada viteza, za koga knez odluči da se najbolje držao ovog drugog dana, vencem načinjenim od tanke zlatne ploče izreckane u obliku lovorovog venca. Ovoga drugog dana prestaće viteške igre, a zatim će slediti podvizi strelaca, borbe s bikovima i druge narodne zabave više namenjene uveseljavanju prostoga sveta. Na ovaj način nastojao je knez Džon da položi osnov svojoj popularnosti koju je stalno kvario ponekim ispadom ili neobuzdanim napadam na najdublja osećanja i predubeđenja narodna.

Borilište je sada predstavljalo izvanredno sjajan prizor. Kose galerije bile su ispunjene svim onim što je bilo plemenito, veliko, bogato i lepo u severnim i srednjim krajevima Engleske, a raznovrsnost i šarenilo odeće ovih otmenih gledalaca imali su koliko kitnjast toliko i bogat izgled, dok je srednji i niži prostor, ispunjen imućnim građanima i jomanima vesele Engleske, sa njihovim jednostavnijim ruhom, činio kao neku ivicu oko ovog kruga sjajnog veza, ublažavajući i u isto vreme ističući njegov sjaj.

Heroldi završiše svoj proglas uobičajenim usklikom: „Darežljivost, darežljivost, hrabri vitezovi!“ i zlatan i srebrn novac bacan je sa galerija, jer se smatralo stvari viteške časti pokazati se darežljiv prema ljudima koji su u to vreme bili u isti mah i njihovi sekretari i hroničari njihove slave. Na izdašnosti gledalaca zahvaljivano je uobičajenim uzvicima „Ljubav dama — Smrt junaka — Čast plemenitima — Slava hrabrima!“ I najneznatniji gledaoci pridružiše tome svoje poklike, a mnogobrojni trubači zvuke svojih ratničkih instrumenata. Kad ovi zvuci prestadoše, heroldi se povukoše sa borilišta u šarenoj i sjajnoj povorci, i na borilištu niko ne ostade sem maršala poprišta, u oklopu od glave do pete, na konjima, nepokretni kao kipovi, po jedan na svakom kraju. Za to vreme, ograđeni prostor na severnom kraju borilišta sav se ispuni vitezovima željnim da okušaju svoju veštinu protiv izazivača. Posmatrani sa galerija, davali su sliku mora lepršavih perjanica izmešanih sa blistavim šlemovima i vitkim kopljima na čijim su vrhovima vrlo često bile pričvršćene male zastavice, otprilike pedalj široke, koje su se povijale na povetarcu i, pridružujući se neprekidnom njihanju perjanica, povećavale živost ovog prizora.

Najzad, pregrade se otvoriše, i pet vitezova, izabranih kockom, stupiše lagano na poprište; jedan je zatočnik jahao na čelu, a ostali su sledili za njim dva po dva. Svi su bili sjajno naoružani, i moj saksonski izvor (u Vardurskom rukopisu) nadugačko priča o njihovim devizama, bojama i ukrasima na konjskoj opremi. Nije potrebno da se zadržavamo na sitnicama ovog predmeta. Da pozajmim stihove od jednog savremenog pesnika koji je vrlo malo pisao:

Pretvorili se u prah vitezovi,

Mačeve im dobra rđa izgrizla,

A njihove duše, nadati se smemo,

Sveci u svoje primili su društvo.

Njihovi grobovi davno su istrveni sa zidova njihovih zamkova. A zamkovi njini predstavljaju samo gomile brežuljaka i oronule ruševine; mesto koje je nekada za njih znalo, ne zna ih više, oh, mnoga je loza otada izumrla i zaboravljena i u onoj zemlji koju su oni držali u punoj vlasti feudalnih posednika i gospodara. Šta bi, dakle, koristilo čitaocu da sazna njihova imena ili simbole njihovog ratničkog ranga koji iščezavaju!

Ali sada, ne misleći ni najmanje na zaborav koji je čekao njihova imena i njihove podvige, zatočenici su nastupali kroz borilište naterujući svoje vatrene konje i primoravajući ih da gaze polagano, dok su u isto vreme prikazivali njihov hod kao i gracioznost i veštinu jahača. Kad je povorka ulazila na borilište, odjeknuše zvuci neke varvarske muzike iza šatora gde su izvođači bili prikriveni. Bila je istočnjačkog porekla, donesena iz svete zemlje; a mešavina timpana i talambasa kao da je u isti mah izražavala i dobrodošlicu i prkos vitezovima koji su nastupali. Pred očima ogromnog skupa gledalaca uprtim u njih petorica vitezova peli su se uz brežuljak na kome su stajali šatori izazivača, i, razdvojivši se, svaki od njih lako dodirnu, i to donjim delom svoga koplja, štit protivnika sa kojim je želeo da se sukobi. Niži red gledalaca uopšte — a čak i oni iz više klase, pa, šta više, kako se priča, i mnoge dame, bejahu skoro razočarani što su borci izabrali oružje ljubaznosti. Jer, ista ona vrsta snobova što u današnje vreme najviše aplaudiraju najdubljim tragedijama, bila je tada zainteresovana za jedan turnir tačno prema meri opasnosti koji su se izlagali borci angažovani u njemu.

Pošto su označili svoj miroljubiviji cilj, borci se povukoše na kraj borilišta gde se svrstaše u jednu liniju; a izazivači, izašavši svaki iz svoga šatora, pojahaše svoje konje i, predvođeni Brijanom de Boa Gilberom, siđoše niz zaravan i pojedinačno se postaviše, svaki prema onom vitezu koji je dodirnuo njihov štit.

Na jek truba oni jurnuše jedan prema drugom u punom galopu; i tako je bila nadmoćna veština i dobra sreća izazivača, da se protivnici Boa Gilbera, Malvoazena i Fron de Befa skotrljaše. Protivnik Granmenila, umesto da vrh svoga koplja upravi prema šlemu ili štitu svoga neprijatelja, toliko zastrani od prave linije da prelomi oružje poprečke o svoga protivnika — a to se smatralo mnogo većom sramotom no stvarno biti oboren sa konja, jer ovo poslednje može se desiti i slučajno, dok ono prvo pokazivaše neveštinu i neumešno rukovanje oružjem i konjem. Samo peti vitez održa čast svoje stranke i časno se rastade od viteza jovanovaca, jer obojica polomiše koplje bez uspeha na jednoj ili drugoj strani.

Uzvici gledalaca, zajedno sa poklicima herolda i zvucima truba, objaviše uspeh pobedilaca i poraz pobeđenih. Prvi se vratiše u svoje šatore, a drugi, pokupivši se kako su mogli, povukoše se sa borilišta u nemilosti i utučenosti, da se sporazumeju sa pobediocima u otkupu oružja i konja, koji su po pravilima turnira ovima pripadali. Samo se peti iz njihove grupe zadrža na borilištu toliko dugo da ga pozdravi aplauz gledalaca među koje se povuče, što nesumnjivo pojača nelagodnost njegovih drugova.

Druga i treća grupa vitezova izađe na borilište; i mada su oni imali razne uspehe, ipak, u celini, nadmoćnost ostade na strani izazivača, od kojih nijedan ne bi izbačen iz sedla niti promaši prilikom napada — nezgode koje se dešavahu po jednom ili dvojici njihovih protivnika u svakom susretu. Usled stalnih neuspeha kao da je bio klonuo duh vitezova koji se suprotstavljahu izazivačima. Samo tri viteza pojaviše se u četvrtom susretu: izbegavajući štitove Boa Gilbera i Fron de Befa, oni se zadovoljiše da dodirnu štitove ostala tri viteza koji ni izbliza nisu pokazivali istu snagu i veštinu kao prva dvojica. No ovaj lukavi izbor ne promeni sreću na bojnom polju, jer su izazivači i sad imali uspeha; jedan od njihovih protivnika bio je zbačen, a dva druga pretrpeše neuspeh u attain-te, to jest u takvom udaru u šlem ili štit njihovog protivnika kopljem, držanim u pravoj liniji, pri kome oružje mora da se polomi ako protivnik ne bude oboren.

Posle ovog četvrtog susreta nastade priličan zastoj, kao da niko više nije imao želju da obnovi sukob. Gledaoci su gunđali; jer, među izazivačima Malvoazen i Fron de Bef bejahu omrznuti zbog svoga karaktera, a ostali, izuzev Granmenila, nisu bili omiljeni kao stranci i tuđinci.

Ali niko nije bio tako duboko nezadovoljan kao Sedrik Saksonac, koji u svakoj pobedi normanskih izazivača gledaše ponovljeni trijumf nad čašću Engleske. Njegovo vaspitanje nije obuhvatalo veštinu u viteškim igrama, mada se on sa oružjem svojih saksonskih predaka u mnogim prilikama pokazao kao valjan i srčan vojnik. On bojažljivo pogledaše u Atelstena, koji je bio vičan oružanim vežbama svoga vremena, kao želeći da ga pokrene na izvestan ličan napor kako bi se povratila pobeda koja je prelazila u ruke hramovnika i njegovih drugova. Ali, iako srčan i snažan, Atelsten je bio suviše nepokretan i bez ambicija da bi odgovorio na Sedrikove želje i očekivanja.

— Dan je protiv Engleza, lorde, reče Sedrik značajnim glasom; zar nisi u iskušenju da se latiš koplja?

— Ja ću sutra navaliti, odgovori Atelsten, u meleu; nije vredno danas navlačiti oklop.

Dve se stvari Sedriku nisu svidele u ovom odgovoru: u njemu je bila normanska reč melee (kojom se izražava opšti sukob), a zatim, takav odgovor pokazivao je izvesnu ravnodušnost prema časti zemlje. Ali, to je govorio Atelsten, prema kome je on osećao tako duboko poštovanje da nije smeo sebi dozvoliti da raščlanjava njegove pobude ili njegove slabosti. Šta više, nije imao ni vremena da učini bilo kakvu primedbu, jer mu Vamba upade u reč, dobacivši:

— Bolje je, iako mnogo lakše, biti najbolji među stotinom, nego biti bolji od dvojice.

Atelsten shvati primedbu kao ozbiljan kompliment; a Sedrik, koji je bolje shvatio budalinu misao, ošinu Vambu oštrim i pretećim pogledom; i možda je za Vambu bila sreća što vreme i mesto ne dozvoljavahu da on, uprkos svog položaja i službe, iskusi neki oštriji znak srdžbe svog gospodara.

Zastoj u turniru još je uvek trajao, prekidan samo glasovima herolda koji su uzvikivali: „Ljubav dama, lomljenje koplja! Dižite se, hrabri vitezovi, lepe oči gledaju vaša dela.“

Isto tako i muzika izazivača odjeknula bi s vremena na vreme divljačnim izražajima trijumfa ili prkosa, dok je svetina bila nezadovoljna što će svečanost proći u neaktivnosti; a stari vitezovi i plemići jadikovali su šapatom zbog opadanja ratničkog duha, pričali o pobedama iz svoje mladosti, ali su se slagali u tome da više nema ni dama onako divne lepote kakva je u ranija vremena nadahnjivala junake. Knez Džon poče govoriti svojim pratiocima o pripremama za banket i o potrebi da se nagrada podeli Brijanu de Boa Gilberu koji je jednim jedinim kopljem oborio dva viteza i onesposobio trećeg.

Najzad, kad saracenska muzika izazivača završi jednu od onih dugih i treštavih arija kojima je prekidala tišinu na borilištu, začu se kao odgovor na to jedna usamljena truba koja jeknu sa severnog kraja zvukom izazivanja. Sve oči okretoše se novom borcu čiju pojavu ovi zvuci objaviše i koji stupi u borilište čim se otvoriše pregrade. Koliko se moglo suditi o čoveku u oklopu, novi borac bio je osrednjeg rasta i kao da je pre bio vitak nego snažne građe. Oklop mu je bio od čelika, bogato ukrašen zlatom, a znak na njegovom štitu bio je jedan mlad hrast iščupan iz korena, sa španskom reči Desdichado, što znači isključen iz nasleđa. Jahao je na prekrasnom vrancu, i kad je prolazio kroz borilište, graciozno pozdravi kneza i dame obaranjem koplja. Veština sa kojom je vladao konjem i nešto od mladićke gracioznosti u njegovom držanju pridobi mu naklonost gledalaca, koju neki iz nižih klasa izraziše dovikujući mu: „Dodirni štit Ralfa de Vipona — dodirni štit jovanovca; on je najmanje siguran u sedlu, sa njime ćeš najjevtinije proći.“

Praćen ovim dobronamernim dobacivanjima, borac se pope na uzvišicu kosom stazom koja je na nju vodila iz borilišta, i, na zaprepašćenje svih prisutnih, jašući pravo prema središnom šatoru, udari oštrim krajem svog koplja štit Brijana de Boa Gilbera tako da ovaj zveknu. Svi behu zapanjeni ovom uobraženošću, ali niko toliko koliko strašni vitez koga je on na taj način izazvao na borbu na život i smrt, i koji je, malo očekujući tako grubo izazivanje, bezbrižno stajao na vratima svoga šatora.

— Jesi li se ispovedio, brate, reče hramovnik, i jesi li bio jutros na službi božijoj kad tako olako stavljaš svoj život na kocku?

— Spremniji sam od tebe da se sa smrću susretnem, odgovori vitez bez nasleđa, jer se pod tim imenom vitez zapisao u knjige turnira.

— Onda zauzmi svoje mesto na borilištu, reče Boa Gilber, i pogledaj poslednji put sunce, jer ćeš ove noći spavati u raju.

— Mnogo ti hvala na ljubaznosti, odgovori vitez bez nasleđa, a da ti se za to odužim, savetujem ti da uzmeš odmornog konja i novo koplje, jer, časti mi, biće ti potrebno i jedno i drugo.

Pošto se tako samopouzdano izjasnio, potera konja natraške niz padinu kojom se bio popeo i primorao ga isto tako da se natraške kreće kroz borilište dok ne stiže do severnog kraja gde se zaustavi u očekivanju svoga protivnika. Ovaj jahački podvig opet izazva aplauz gledalaca.

Iako razdražen što mu je protivnik preporučio mere opreznosti, Brijan de Boa Gilber ne zanemari njegov savet; jer njegova je čast bila isuviše u pitanju a da bi smeo prevideti kakvo sredstvo koje bi mu moglo osigurati pobedu nad uobraženim protivnikom. On promeni konja i uze jednog izvežbanog i odmornog, veoma snažnog i srčanog. Izabra novo i jako koplje, jer je možda drvo ranijeg koplja bilo napuklo u dosadanjim susretima. Najzad, ostavi nastranu svoj štit koji je nešto malo bio oštećen, i uze od svojih štitonoša drugi. Njegov prvi štit nosio je samo opštu devizu njegovoga reda: predstavljao je dva viteza kako jašu na jednom konju — taj je simbol izražavao prvobitnu snishodljivost i siromaštvo hramovnika, osobine koje su oni docnije zamenili nadmenošću i bogatstvom, što je konačno izazvalo i njihovo ukidanje. Na novom Boa Gilberovom štitu bio je gavran u punom letu sa lobanjom u kandžama, a nosio je natpis Gare le corbeau! (Čuvaj se gavrana!)

Kad se dva borca nađoše jedan prema drugom na dva suprotna kraja borilišta, očekivanje gledalaca bilo je napregnuto do vrhunca. Malo je ko tvrdio da postoji mogućnost da se susret dobro svrši po isključenog viteza, iako mu je njegova hrabrost i odvažnost obezbedila opšte dobre želje gledalaca.

Čim trube dadoše znak, borci munjevitom brzinom jurnuše sa svojih mesta i sukobiše se u sredini borilišta sa treskom groma. Koplja prsnuše u paramparčad sve do drške i izgledalo je za trenutak da su oba viteza pala, jer je usred sudara i jedan i drugi konj ustuknuo na sapi. Veština jahača povrati konje upotrebom uzde i mamuza, i pošto su se za trenutak pogledali očima koje kao da su sipale vatru kroz prečke na vizirima, svaki se okrete nalevo krug, i, povukavši se do kraja borilišta, uzeše nova koplja od svojih pratilaca.

Gromki poklici gledalaca, koji su mahali maramicama i velovima, i opšte odobravanje svedočili su o interesovanju gledalaca za ovaj sukob boraca najujednačenijih snaga i najbolje izveden toga dana. Ali, čim ovi vitezovi zauzeše ponovo polazni položaj, prestade bučni aplauz i nastade sveopšta tišina tako duboka i tako mrtva kao da se gledaoci gotovo nisu usuđivali ni da dišu.

Pošto je bilo dopušteno nekoliko minuta odmora da bi borci i njihovi konji povratili dah, knez Džon palicom dade znak trubačima da obznane juriš.

Borci po drugi put poleteše sa svojih polaznih položaja i sukobiše se u sredini borilišta sa istom žestinom, istom veštinom, istom silovitošću, ali ne i sa istom srećom kao maločas.

U ovom drugom susretu hramovnik je ciljao u središte štita svoga protivnika, i udari ga tako tačno i tako silno, da koplje ode u paramparčad i vitez bez nasleđa zatetura se u sedlu. S druge strane, ovaj borac je u početku svoga trka upravio vrh koplja prema štitu Boa Gilbera, ali, promenivši svoj cilj gotovo u samom trenutku susreta, on ga upravi u šlem, što je predstavljalo metu koja se još teže pogađa, ali ako se pogodi, onda je udar još neodoljiviji. Pravilno i tačno pogodi Normanina u vizir i vrh njegovog koplja zakači se u prečke. Ali čak i u tom nezgodnom položaju, hramovnik opravda veliki ugled koji je uživao; i da ne puče kolan njegovoga sedla, ne bi bio oboren sa konja. Ali pošto se to dogodi, i konj i jahač skotrljaše se na zemlju pod oblakom prašine.

Da se iščupa iz uzengija i ispod paloga konja, trebalo je hramovniku jedva jedan trenutak; i, doveden do ludila kako svojom nesrećom tako i klicanjem gledalaca, on trže mač i zavitla njime izazivajući svog pobedioca. Vitez bez nasleđa skoči sa konja i takođe poteže mač. Ali maršali borilišta obodoše konje, jurnuše među njih i opomenuše ih da pravila turnira u sadanjim okolnostima ne dozvoljavaju takvu vrstu susreta.

— Ponovo ćemo se sresti, nadam se, reče hramovnik, dobacujući protivniku pogled pun mržnje, i to na mestu gde neće biti nikoga da nas razdvoji.

— Ako se ne sretnemo, reče vitez bez nasleđa, krivica neće biti do mene. Pešice ili na konju, sa kopljem, sa sekirom ili mačem, svejedno, spreman sam da ti iziđem na megdan.

Palo bi još više i još težih reči, da ih maršali, ukrstivši svoja koplja izmeću njih, ne primoraše da se rastave. Vitez bez nasleđa vrati se na svoje prvobitno mesto, a Boa Gilber pod svoj šator gde ostade do kraja dana u teškom očajanju.

Ne sjahavši, pobedilac zatraži pehar vina, pa otvori donji kraj svoga vizira i izjavi da pije „u zdravlje svih engleskih srca a za pobedu nad tuđinskim tiraninom.“ Zatim naredi da njegov trubač objavi izazivanje izazivača, i zatraži da im herold objavi da on ne bira, već je voljan da se susretne s njima redom kojim je njima ugodno da mu iziđu na megdan.

Prvi se pojavi džinovski Fron de Bef u crnom oklopu. On je imao na belom štitu glavu crnog bika upola izbrisanu u mnogobrojnim izdržanim sukobima, a sa nadmenim natpisom Cave, adsum (Čuvaj se, evo me). Nad ovim borcem vitez bez nasleđa zadobi lako ali odlučno preimućstvo. Oba viteza sasvim polomiše koplja, ali Fron de Bef izgubi jednu uzengiju te bi proglašen pobeđenim.

U trećem strančevom sukobu sa Filipom Malvoazenom stranac takođe odnese pobedu: udario je tog barona takvom silinom po šlemu, da se remeni šlema pokidaše, i Malvoazen se spase da ne padne samo tako što mu šlem beše skinut; i on je bio proglašen pobeđenim kao i njegovi drugovi.

U četvrtoj borbi sa Granmenilom, vitez bez nasleđa pokaza isto toliko viteško držanje koliko je do sada pokazao hrabrosti i veštine. Granmenilov konj, mlad i žustar, izdizao se i spuštao u toku trka, tako da je omeo jahačev cilj; vitez bez nasleđa ne htede da iskoristi ovu protivnikovu nezgodu, već izduži svoje koplje pa mimoiđe protivnika i, ne takavši ga, okrete svoga konja i odjaha natrag na svoj kraj borilišta, odakle preko herolda ponudi protivniku da ponovo pokušaju susret. De Granmenil ovo ne primi, priznajući da je pobeđen isto toliko ljubaznošću koliko i veštinom svoga protivnika.

Ralf de Vipon završi listu strančevih pobeda: on tako strašno tresnu o ledinu, da mu krv šiknu na nos i na usta, te u besvesnom stanju bi iznesen sa borilišta.

Poklici hiljade ljudi pozdraviše jednodušnu odluku kneza i maršala kojom je proglašeno da časti toga dana pripadaju vitezu bez nasleđa.

IX
KRALjICA TURNIRA

— — — — — — U sredini se videla

Jedna gospa dostojanstvenijeg izgleda od drugih,

Kraljica.

I kao što je lepotom svojom nadmašila krasni skup,

Tako je skupocenija no u ostalih bila njena odeća:

Venac od suvog zlata okruživao joj čelo,

Jednostavna bez taštine, veličanstvena bez razmetljivosti;

Sa grančicom Agnus Castus u ruci,

Visoko je držala znamenje svoje vlasti.

Cvet i list

Vilijam de Vivil i Stefan de Martival, maršali borilišta, prvi čestitaše pobedniku i zamoliše ga u isti mah da dopusti da mu se šlem odveže ili da bar podigne vizir pre no što ga odvedu da primi nagradu današnjeg turnira iz ruku kneza Džona. Vitez bez nasleđa odbi njihov zahtev sa svom viteškom ljubaznošću, navodeći da za sada ne može da dopusti da mu se lice vidi, iz razloga koje je izneo heroldima kad je ušao u borilište. Maršali se ovim odgovorom zadovoljiše; jer, među čestim i čudnovatim zavetima kojima su se obično vezivali vitezovi u te viteške dane, najčešći je bio zavet da ostanu nepoznati za određeno vreme ili dok ne izvrše neko naročito delo. Maršali stoga nisu dalje navaljivali da prodru u tajnu viteza bez nasleđa, nego saopštiše knezu Džonu pobednikovu želju da ostane nepoznat i zamoliše ga za dozvolu da ga izvedu pred njegovu milost kako bi primio nagradu za svoju hrabrost.

Džonova radoznalost bila je povećana tajanstvenošću kojom se stranac obavijao; i pošto je već bio oneraspoložen ishodom turnira na kome su izazivači, njegovi ljubimci, jedan za drugim bili pobeđeni od jednog viteza, on oholo odgovori maršalima:

— Svetlosti mi sa bogorodičinog čela, taj isti vitez lišen je ne samo svoga imanja nego i učtivosti, kad želi da se pred nama pojavi ne otkrivajući svoje lice. Zna li ko od vas, gospodo moja, reče on okrećući se svojim pratiocima, ko li bi mogao biti taj junak koji se tako gordo drži.

— Ja ne mogu da pogodim, odgovori De Brasi, i nisam verovao da izmeću četiri mora oko Britanije postoji neki junak koji bi mogao da obori pet vitezova za jedan dan turnira. Vere mi, nikad neću zaboraviti snagu kojom je udario De Vipona. Siromah jovanovac bio je izbačen iz sedla kao kamen iz praćke.

— Ne hvali se time, reče jedan vitez jovanovac koji je bio prisutan, ni vaš hramovnički zatočenik nije bio bolje sreće. Ja sam video vašeg Boa Gilbera kako se dvaput preturio, zahvatajući svaki put pune šake prašine.

De Brasi, koji beše privržen hramovnicima, htede da odgovori, ali ga u tome spreči knez Džon.

— Mir, gospodo! reče on, kakva je to beskorisna prepirka?

— Pobedilac, reče De Vivil, još uvek čeka na raspoloženje vaše visosti.

— Naše je raspoloženje, odgovori Džon, da tako čeka dok ne saznamo ima li koga ko bi bar mogao da pogodi njegovo ime i red kome pripada. Ako ostane i do noći, neće mu biti hladno, jer je imao dovoljno posla.

— Vaša milost, reče Valdemar Ficurze, učiniće manje časti pobedniku no što mu se duguje, ako ga ostavite da čeka dokle mi ne kažemo vašoj visosti nešto što ne znamo; bar ja ništa ne mogu da pogodim — sem ako on nije jedan od onih vitezova koji su pratili kralja Ričarda u Palestini pa se sada pojedinačno vraćaju kući iz svete zemlje.

— Mogao bi biti grof od Solzberija, reče De Brasi, on je otprilike iste visine.

— Pre će biti ser Tomas od Multona, vitez od Gilslanda, reče Ficurze; Solsberi ima krupnije kosti.

Nastade šapat među pratiocima, ali ne bi se moglo utvrditi ko prvi izrazi ovu misao:

— Možda je i kralj; možda je sam Ričard Lavlje Srce.

— Sačuvaj bože! reče knez Džon pobledivši u isti mah kao smrt i stresavši se kao da ga je munja ošinula; Valdemare! De Brasi! Hrabri vitezovi i džentlmeni, setite se vaših obećanja i stojte verno uza me!

— Ovde nema nikakve opasnosti, reče Valdemar Ficurze, zar tako malo poznajete džinovsko telo sina vašega oca da možete pomisliti da bi ono moglo stati u obim onog oklopa? De Vivile i Martivale, vi ćete najbolje poslužiti knezu ako pobedioca dovedete pred njegov presto i učinite kraj jednoj zabludi koja je isterala svu krv iz njegovih obraza... Pogledajte ga izbliže, nastavi on, vaša visost će videti da mu nedostaje tri inča³⁸ do visine kralja Ričarda i dvaput toliko u širini ramena. A sam konj na kome jaše ne bi mogao izdržati veliku težinu kralja Ričarda ni u jednoj jedinoj trci.

Dok je on još tako govorio, maršali dovedoše viteza bez nasleđa u podnožje drvenih stepenica kojima se iz borilišta pelo do prestola kneza Džona. Ovaj je toliko bio uznemiren mišlju da je njegov brat, koga je toliko uvredio, a kome je on tako mnogo bio obavezan, iznenada došao u svoju rođenu kraljevinu, da čak ni obeležja na koja je ukazao Ficurze ne ukloniše potpuno kneževe bojazni; i dok je kratko i zbunjeno hvalio njegovu hrabrost i naredio da mu se preda bojni konj, koji je bio određen kao nagrada, drhtao je strahujući da se iza prečaga vizira na čoveku u panciru koji je pred njim stajao ne čuje odgovor dubokim i strašnim glasom Ričarda Lavljeg Srca.

Ali vitez bez nasleđa ne izgovori ni jedne jedine reči u odgovor na kneževu pohvalu, koju primi samo sa dubokim poklonom.

Konja uvedoše u borilište dva bogato odevena momka, a sama životinja bila je potpuno opremljena najbogatijom bojnom opremom; ali ta oprema, ipak, nije značila mnogo prema vrednosti plemenite životinje, kako su procenili oni koji su se u to razumevali.

Položivši jednu ruku na jabuku sedla, vitez bez nasleđa baci se odjednom u sedlo ne služeći se uzengijama, i, vitlajući visoko svojim kopljem, projaha dvaput oko borilišta pokazujući, sa veštinom savršenog jahača, svojstva i korak bedevije.

Niko nije ni pomislio da ovo izvođenje pripiše sujeti viteza, jer je on sa izvanrednom veštinom prikazao najbolje osobine kneževskog dara kojim je bio opravdano počastvovan, pa stoga opet dobi burne pozdrave gledalaca.

Za to vreme opat od Žorvoa podseti šapatom kneza Džona da pobednik treba sada umesto hrabrosti da pokaže svoje dobro rasuđivanje i da među lepoticama koje krase galerije izabere gospu koja će zauzeti presto kraljice lepote i ljubavi i predati nagradu turnira idućeg dana. Knez toga radi dade znak palicom, kad je vitez prolazio pored njega u svome drugom trku oko borilišta. Vitez se okrete prema prestolu, i, oborivši koplje, tako da je vrh bio na jednu stopu od zemlje, ostade nepomičan očekujući Džonovo naređenje. Gledaoci su bili zadivljeni izvanrednom veštinom sa kojom on u magnovenju zaustavi svoga vatrenog konja iz stanja silne razigranosti i visoke razdraženosti u sleđeni mir konjaničke statue.

— Gospodine viteže bez nasleđa, reče knez Džon, pošto samo tom titulom mogu da te oslovim, sada je tvoja dužnost i tvoje pravo da imenuješ lepu gospu, koja će kao kraljica lepote i ljubavi predsedavati svečanosti idućeg dana. Ako bi ti, kao strancu u našoj zemlji, bila potrebna pomoć tuđeg mišljenja da bi mogao da stvoriš svoj sud, mi samo možemo reći da se Alicija, kći našeg hrabrog viteza Valdemara Ficurzea, na našem dvoru smatra kao prva po lepoti i po položaju. Pri svem tom, tvoje je neosporivo pravo da daš ovu krunu kojoj ti hoćeš. I kad krunu budeš predao gospi koju izabereš, time će izbor sutrašnje kraljice biti punovažan. Podigni koplje.

Vitez posluša i knez Džon stavi na njegov vrh venac od zelenog satina oivičen zlatom, a gornja ivica bila mu je ukrašena vrhovima strela i srcima poređanim naizmenično kao jagodino lišće i loptice na vojvodskoj kruni.

Za ovako otvoreno ukazivanje na kćer Valdemara Ficurzea Džon je imao više razloga koji cv ga podsticali i predstavljali čudnovatu mešavinu lakomislenosti i uobraženosti sa niskim pritvorstvom i lukavstvom. On je želeo da iz sećanja prisutnih vitezova odagna svoju sopstvenu nepristojnu i neprihvatljivu šalu u pogledu Jevrejke Rebeke; želeo je da pridobije Alicijinog oca Valdemara, od koga je zazirao i koji je u nekoliko mahova pokazao nezadovoljstvo zbog njegovih današnjih postupaka. Imao je takođe želju i da lično zadobije naklonost te gospe; jer Džon je bio bar toliko raskalašan u svojim zadovoljstvima koliko pokvaren u svojoj ambiciji. A, pored svih tih razloga, želeo je da protiv viteza bez nasleđa, prema kome je već osećao snažno neraspoloženje, podigne moćnog neprijatelja u osobi Valdemara Ficurzea, koji bi, mislio je on, veoma teško podneo uvredu učinjenu njegovoj kćeri u slučaju da pobednik učini drugi izbor — što bi se moglo desiti.

I tako se doista i dogodi. Jer vitez bez nasleđa prođe pored galerije uz galeriju kneževu, u kojoj je ledi Alicija sedela puna gordosti, svesna svoje lepote; on produži svoj hod isto onako polagano kao što je do tada brzo jahao oko borilišta, kao da polako i temeljno vrši svoje pravo ispitivanja mnogobrojnih lica koja su krasila sjajni krug.

Zanimljivo je za to vreme bilo posmatrati različito držanje lepotica podvrgnutih ovom ispitivanju. Neke pocrveneše; neke zauzeše stav oholosti i dostojanstva; neke su gledale pravo ispred sebe i pokušavale da se pokažu kao da uopšte ne obraćaju pažnju na ono što se oko njih zbiva; neke se povukle nazad uznemirene, što je možda bilo izveštačeno; neke su nastojale da se uzdrže i ne nasmeše a bilo ih je dve ili tri koje su se smejale bez ustezanja. Bilo je i takvih koje spustiše veo preko svojih čari; ali to su bile one lepotice koje vladahu već deset godina, i moglo se pretpostaviti, pošto su potpuno imale svoj udeo u takvim taštinama, da su bile voljne da povuku svoj zahtev kako bi tek procvetale lepotice imale više izgleda da im se sreća nasmeši.

Vitez se najzad zaustavi ispod balkona na kome se nalazila ledi Rovena, a gledaoci očekivahu izbor sa najvećim uzbuđenjem.

Ukoliko je vitez bez nasleđa mogao da bude podmićen pokazivanjem interesovanja za njegov uspeh dok se borio, onda treba priznati da je udeo onog dela gledališta pred kojim se on sada zaustavio zasluživao njegovu naklonost. Sedrik Saksonac, očaran porazom hramovnika, a još više ushićen nedaćama dvojice svojih zlobnih suseda, Fron de Befa i Malvoazena, presamitio se skoro izvan balkona i pratio pobednika u svakom njegovom naletu ne samo očima nego svim svojim srcem i dušom. Ledi Rovena pratila je razvoj događaja sa podjednakom pažnjom, mada nije otvoreno ispoljavala toliko interesovanje. Čak i nepokretni Atelsten pokazivao je znake kao da stresa svoju ravnodušnost, kad zatraži veliki pehar muskatskog vina i ispi ga u zdravlje viteza bez nasleđa.

Ispod galerije koju su zauzimali Saksonci bila je još jedna grupa, čije interesovanje za ishod turnira toga dana nije bio ništa manji.

— Oče Avrame! govorio je Isak od Jorka, kad se završi prvi susret izmeću hramovnika i viteza bez nasleđa, kako vatreno jaše taj inoverac! Ah, na dobroga konja dovedenog čak iz varvarske zemlje on ne pazi ništa više no da je mule divljeg magareta — a na plemeniti oklop koji je koštao tolike cekine Jozefa Pereira, oružara iz Milana, pored sedamdeset procenata zarade, on toliko malo pazi kao da ga je našao na putu!

— On izlaže opasnosti svoju ličnost i svoje udove, oče, reče Rebeka, u jednoj tako strašnoj bici; od njega se teško može očekivati da štedi konja i oklop.

— Dete, odgovori Isak nešto zagrejan, ti ne znaš šta govoriš. Njegov vrat i njegovi udovi su njegovi, a konj i oklop pripadaju — Sveti Jakove! šta sam ja to rekao! Ipak, valjan je to mladić... Gledaj, Rebeka! Gledaj, opet će da se bije protiv Filistinca³⁹. Moli se bogu, dete, moli se bogu za zdravlje dobroga mladića — i za brzoga konja, i da ostane čitav sjajni oklop... Bože mojih otaca! uzviknu on ponovo, opet je pobedio, i Filistinac je pao pred njegovim kopljem — baš kao Og, kralj Bašama, i Sihon, kralj Amorita, što su pali pred mačem naših otaca! On će sigurno dobiti njihovo zlato i srebro, i njihove bojne konje, i njihov oklop od bronze i čelika, kao plen i kao pljačku.

Istu strepnju pokazivao je uvaženi Jevrejin za vreme svakog izdržanog naleta, retko propuštajući da na brzu ruku sračuna vrednosti konja i oklopa koji su pripali borcu posle svakog novog uspeha. Prema tome, nije bilo malo interesovanje za uspeh viteza bez nasleđa kod onih koji su se nalazili na ovom delu borilišta gde se on sada zaustavi.

Da li usled neodlučnosti ili zbog nekog drugog razloga, pobednik dana ostade nepomičan više od jednog minuta, dok su oči ćutljive publike netremice pratile njegove pokrete; a zatim, postepeno i graciozno obarajući vrh svoga koplja, on spusti venac koji se na njemu nalazio pred noge lepe Rovene. Trube namah odjeknuše, a heroldi proglasiše ledi Rovenu kraljicom lepote i ljubavi za sledeći dan, preteći teškim kaznama onima koji bi bili neposlušni njenoj vlasti. Oni zatim ponoviše svoj uzvik za napojnice, našta Sedrik, u velikoj svojoj radosti, odgovori bogatim darom, a Atelsten, iako ne tako hitro, dodade isto toliko.

Bilo je nešto žagora među devojkama normanskog porekla, koje su bile isto toliko nenaviknute da vide kako se prvenstvo daje jednoj saksonskoj lepotici, kao što su i normanski plemići bili nenaviknuti da trpe poraz u viteškim igrama koje su oni sami uveli. Ali glasovi nezadovoljstva utopiše se u narodnome pokliku: „Živela ledi Rovena, izabrana i zakonita kraljica ljubavi i lepote!“ Na to mnogi u nižim redovima dodadoše: „Živela saksonska knjeginja! Živela loza besmrtnog Alfreda!“

Ma kako da cv ovi glasovi bili neprijatni knezu Džonu i onima oko njega, ipak je bio primoran da potvrdi imenovanje od strane pobednika, pa zato naredi da mu se dovede konj pa siđe sa svoga prestola; pojahavši svoju bedeviju, praćen svitom, on ponovo uđe u borilište. Knez se zaustavi jedan trenutak ispod balkona Alicije da je pozdravi, rekavši onima oko sebe:

— Duše mi, gospodo, ako su podvizi u oružju ovoga viteza pokazali da ima ruke i mišiće, njegov izbor pokazao je da njegove oči nisu najbistrije!

Ovoga puta, kao i u toku celoga njegovog života, Džonova nesreća bila je u tome što nije dobro poznavao karakter onih koje je želeo da pridobije. Valdemar Ficurze više se oseti uvređen no polaskan što knez tako javno izražava mišljenje da je njegova kći zapostavljena.

— Nije mi poznato nijedno pravo viteštva, dragocenije ili neotuđivije, reče on, no što je pravo svakog slobodnog viteza da sam izabere gospu svoga srca samo po svome rasuđivanju. Mojoj kćeri nije potrebno da od ma koga prosi počasti; prema njenim osobinama i u njenom sopstvenom krugu, ona će uvek dobiti u punoj meri sve ono što joj se duguje.

Knez ne odgovori već obode konja, kao da je hteo da da oduške svojoj srdžbi, pa ga okrete prema galeriji gde je sedela Rovena sa krunom još pred njenim nogama.

— Uzmi, reče on, lepa gospo, obeležje tvoje suverenosti kome niko iskrenije ne odaje počast, nego mi, Džon Anžujski; i ako izvoliš danas sa tvojim plemenitim ocem i prijateljima da počastvuješ naš banket u zamku od Ašbija, mi ćemo imati priliku da upoznamo vladarku koju ćemo sutra služiti.

Rovena je ćutala, a Sedrik za nju odgovori svojim maternjim saksonskim jezikom.

— Ledi Rovena, reče on, ne zna jezik da bi mogla da odgovori na tvoju ljubaznost ili da igra ulogu na vašoj svečanosti. Isto tako i ja, kao i plemeniti Atelsten od Koningsburga, govorimo samo našim jezikom i držimo se običaja naših otaca. Mi stoga sa zahvalnošću odbijamo ljubazni poziv vaše visosti za banket. Sutra, ledi Rovena će zauzeti položaj na koji je pozvana slobodnim izborom od strane pobedničkog viteza potvrđenog odobravanjem naroda.

Rekavši to, on podiže krunu i stavi je na Rovenino čelo u znak da prima dodeljenu joj privremenu vlast.

— Šta veli ovaj? reče knez Džon pretvarajući se kao da ne razume saksonski jezik kome je, međutim, bio veoma vičan. Saopštiše mu na francuskom prevod Sedrikovog govora. Lepo, reče on; sutra ćemo mi sami odvesti ovu nemu vladarku na mesto njenog dostojanstva... Hoćeš li bar ti, plemeniti viteže, dodade on okrećući se pobediocu koji je stajao blizu galerije, uzeti učešća na našem banketu?

Vitez progovori sad prvi put, tiho i brzo, i izvini se zamorom, i potrebom da se pripremi za sutrašnji susret.

— U redu, reče knez Džon oholo, iako nenaviknuti na takva odbijanja, mi ćemo nastojati da se na našoj gozbi proveselimo kako možemo, i bez počastvovanja od strane najboljeg u oružju i njegove izabrane kraljice lepote.

Rekavši to, on se spremaše da sa svojom sjajnom pratnjom napusti borilište i okretanje konja u tu svrhu bio je znak za gledaoce da počnu da se dižu i rasturaju.

Ali, sa osvetoljubivim pamćenjem koje je svojstveno uvređenoj gordosti, a naročito kad je vezano sa svešću o nepostojanju ikakve lične vrednosti, Džon jedva učini tri koraka kad, okrenuvši se oko sebe, ponovo zaustavi pogled, pun istinske srdžbe, na jomanu koji mu se nije dopao toga jutra, i izdade naređenja oružnicima koji su tu blizu stajali:

— Ne dozvolite da ova junačina umakne, inače mi odgovarate životom.

Joman izdrža srditi pogled knežev sa istom nepokolebljivom mirnoćom kojom je bilo obeleženo i njegovo ranije držanje, i dodade sa mirnim osmehom:

— Nemam nameru da napustim Ašbi do prekosutra; moram da vidim kako Staforšajr i Lesteršajr zatežu lukove; šume Nidvuda i Šervuda mora da obiluju dobrim strelcima.

— Videću, reče knez Džon svojim pratiocima, a ne kao da neposredno odgovara jomanu, videću kako on ume da zategne svoj luk; i teško njemu ako njegova veština ne posluži kao izvinjenje za njegov bezobrazluk.

— Krajnje je vreme, reče De Brasi, da se drskost tih seljaka suzbije kakvom primernom kaznom.

Valdemar Ficurze, koji je verovatno mislio da njegov gospodar nije pošao najpogodnijim putem ka popularnosti, sleže ramenima i ćutaše. Knez Džon produži svoj put sa borilišta, i gledaoci počeše uveliko da se rasturaju.

Različitim putevima, prema različitim krajevima iz kojih su došli, i u grupama različitog broja, gledaoci su odlazili ravnicom. Najmnogobrojniji deo strujao je prema gradu Ašbiju gde su mnoge istaknute ličnosti bile smeštene u zamku, a druge u samoj varoši. Meću ovima bilo je najviše vitezova koji su se pojavili na turniru ili su nameravali da se bore idućeg dana; oni su lagano jahali putem, razgovarajući o događajima dana, gromko pozdravljani uzvicima svetine.

Zvuci vreve i graja ljudi koji su dugo bili zbijeni na jednom mestu i uzbuđeni istim događajima, čiji su razvoj pratili, bili su sada zamenjeni udaljenim brujanjem raznih grupa koje su se razilazile u svim pravcima, pa je i to izumiralo u tišini. Samo su se čuli glasovi slugu koji su sa galerija skidali jastuke i zastirače, da bi ih stavili na kakvo sigurno mesto preko noći i otimali se među sobom oko poluispijenih boca vina i ostataka jela što beše služeno gledaocima.

Izvan ograda borilišta bilo je podignuto više kovačnica, i one sada otpočeše da se svetlucaju kroz sumrak, objavljujući rad oružara, što je imalo da se produži u toku cele noći, kako bi se oporavili ili promenili oklopi za upotrebu idućeg dana.

X
VRAĆENI DUG

Kao što nesrećni proročki gavran, čije graktanje šuplje

Bolesniku je predznak bliskoga kraja,

U senci tihe noći

Zarazu stresa sa crnih krila svojih,

Tako, ucveljen i namučen, jadni Barabas juri

Sa kletvama kobnim prema hrišćanima.

Marlo, Jevrejin sa Malte

Čim vitez bez nasleđa stiže do svoga šatora, navadiše štitonoše i paževi da mu ponude svoje usluge, da mu skinu oklop, donesu čistu odeću i ponude mu osveženje kupanjem. Njihova revnost ovom prilikom bila je možda pojačana radoznalošću, jer je svak želeo da sazna ko je taj vitez koji je pobrao tako mnogo lovorika, a odbio, čak i na zapovest kneza Džona da skine vizir ili da kaže svoje ime. Ali njihova nametljiva radoznalost nije bila zadovoljena. Vitez bez nasleđa odbi sve njihove usluge, sem pomoći svog sopstvenog štitonoše ili, pre, jomana — jednog čoveka koji je izgledao kao kakav seljak. Ovaj, ogrnut ogrtačem od tamno obojene kože, dok mu je glava bila upola umotana u normansku kapu načinjenu od krzna, kao da je polagao na to da ostane nepoznat isto toliko koliko i njegov gospodar. Pošto se svi ostali udaljiše iz šatora, sluga skide sa svoga gospodara najteže delove oklopa i stavi pred njega jelo i vino, a napori toga dana učiniše da su mu veoma prijali.

Tek što je vitez bez nasleđa dovršio obed na brzu ruku, kad mu sluga javi da pet ljudi, vodeći svaki po jednog opremljenog konja, žele da govore sa njim. Vitez bez nasleđa beše zamenio svoj oklop dugačkom haljinom, kakvu su obično nosili ljudi njegovog staleža, i ova mu je, pošto je imala kapuljaču, skrivala lice, ako bi tako želeo onaj koji je nosi, skoro isto tako potpuno kao i sam vizir na šlemu; ali sumrak koji se sada bio gotovo sasvim spustio i sam je bio dovoljan da učini ovo prerušavanje nepotrebnim, sem za osobe kojima bi nečije lice bilo naročito dobro poznato.

Vitez bez nasleđa stoga smelo stupi pred svoj šator i nađe tu štitonoše izazivača koje lako poznade po smeđim i crnim odelima, a svaki je od njih vodio bojnog konja svoga gospodara, oklopom u kome se ovaj toga dana borio.

— Prema zakonima viteškim, reče prvi, ja, Baldvin od Ojleja, štitonoša strašnog viteza Brijana de Boa Gilbera, nudim ti, nazivajući te za sada vitezom bez nasleđa, konja i oklop koji je rečeni Brijan de Boa Gilber na današnjem ogledanju u oružju upotrebljavao, ostavljajući tvojoj plemenitosti da ih zadrži ili da odredi otkup po svojoj volji; jer je takav zakon oružja.

Ostale štitonoše ponoviše skoro isto, pa zatim stadoše da sačekaju odluku viteza bez nasleđa.

— Za vas četvoricu, gospodo, odgovori vitez, obraćajući se poslednjoj četvorici, i za vaše čestite i hrabre gospodare imam zajednički odgovor. Pozdravite plemenite vitezove, vaše gospodare, i recite im da bih ja rđavo postupio kad bih ih lišio njihovih konja i oružja koje nikad neće upotrebiti hrabriji konjanici... Voleo bih kad bih mogao ovim da završim poruku tim hrabrim vitezovima; ali pošto sam, kako sam sebe istinski i iskreno nazivam, bez imovine, ja ću biti obavezan vašim gospodarima ako htednu po svojoj ljubaznosti da budu dobri pa da otkupe konje i oklope, pošto ova oprema koju nosim jedva može da se nazove mojom sopstvenom.

— Svakome je od nas naloženo, odgovori štitonoša Redžinalda Fron de Befa, da ponudimo po sto cekina kao otkup za konje i oklope.

— Dovoljno je, reče vitez bez nasleđa. Moje sadašnje potrebe primoravaju me da primim polovinu te sume; preostalu polovinu razdelite pola među sobom, gospodo štitonoše, a drugu polovinu razdelite među herolde i preglednike, i minstrele i sluge.

Štitonoše, sa kapama u rukama, dubokim poklonima izraziše veliku zahvalnost za ljubaznost i plemenitost koja nije bila uobičajena, bar ne u tako velikom obimu. Vitez bez nasleđa obrati se tada Baldvinu, štitonoši Brijana de Boa Gilbera.

— Od tvoga gospodara, reče on, ne primam ni oružje ni otkup. Reci mu u moje ime da naša borba nije završena... Ne, ne, dok se ne budemo borili mačevima kao i kopljima, pešice kao i na konju. Na ovu borbu na život i na smrt izazvao me je on sam, a ja izazivanje ne zaboravljam. A dotle, uveri ga da ga ne smatram za ono za šta smatram njegove drugove, sa kojima sa zadovoljstvom mogu da izmenjujem ljubaznosti, već kao nekog sa kojim sam u smrtnom neprijateljstvu.

— Moj gospodar, odgovori Baldvin, zna kako da odgovori prezirom na prezir, i udarcima na udarac, kao i ljubaznošću na ljubaznost. Pošto ti s prezirom odbijaš da od njega primiš ma kakav udeo otkupa po kome si procenio oružje drugih vitezova, ja moram da ostavim njegov oklop i njegovog konja ovde, jer sam uveren da on neće hteti ni prvi više da nosi, ni drugog više da uzjaši.

— Dobro si govorio, čestiti štitonošo, reče vitez bez nasleđa, dobro i smelo, kao što dolikuje onome koji odgovara za odsutnog gospodara. Pa ipak, ne ostavljaj ovde ni konja ni oklop. Vrati ih svome gospodaru; ili, ako on s prezirom odbije da ih primi, zadrži ih, dobri prijatelju, za svoju sopstvenu upotrebu. Ukoliko su moji, ja ti ih od srca poklanjam.

Baldvin se duboko pokloni i povuče sa ostalim drugovima, a vitez bez nasleđa uđe u šator.

— Do sada, Gurte, reče on, obraćajući se svome sluzi, ugled engleskog viteštva nije trpeo od moje ruke.

— A ja, reče Gurt, za jednog saksonskog svinjara, nisam rđavo odigrao ličnost normanskog oružnika.

— Da, odgovori vitez bez nasleđa, samo sam se plašio da te tvoja seljačka odeća ne oda.

— The, reče Gurt, ja se ne bojim da će me ma ko otkriti, izuzev moga drugara, budale Vambe, za koga nikako ne mogu da utvrdim da li je više obešenjak ili budala. Pa ipak, jedva sam se uzdržao da se ne nasmejem kad je moj stari gospodar prošao tako blizu mene, misleći sve vreme da Gurt čuva njegove svinje na mnogo milja daleko odavde u čestarima i močvarama Rotervuda. Ako budem otkriven...

— Dosta, reče vitez bez nasleđa, ti znaš moje obećanje.

— O, što se toga tiče, reče Gurt, ja nikad ne bih svog prijatelja ostavio na cedilu iz straha da mi kožu ne oderu. Koža je moja jaka i može da podnese nož ili bič kao i koža svakoga vepra u mome čoporu.

— Osloni se na mene, Gurte; nagradiću te za opasnost kojoj se izlažeš mene radi, reče vitez, a za sada, primi ovih deset zlatnika.

— Bogatiji sam, reče Gurt, stavljajući zlatnike u džep, no što je ikad bio ikoji svinjar ili sluga.

— Odnesi ovu kesu zlata u Ašbi, produži njegov gospodar, potraži Jevrejina Isaka iz Jorka, i daj mu da se sam naplati za konja i oružje što sam dobio njegovim jemstvom.

— Ne, tako mi svetoga Dunstana, odgovori Gurt, to ja neću učiniti.

— Kako, momče, odgovori njegov gospodar, zar nećeš da poslušaš moja naređenja?

— Ukoliko su to časna, razumna i hrišćanska naređenja, hoću, odgovori Gurt, ali ovde nema ničega od toga. Da pustim da se sam Jevrejin naplati bilo bi nečasno, jer bi to oštetilo moga gospodara; i nerazumno, jer bi tako što priličilo ludaku; i nehrišćanski, jer bi bio opljačkan vernik da bi se obogatio nevernik.

— Ipak ga zadovolji, tvrdoglavi šerete, reče vitez bez nasleđa.

— To ću učiniti, reče Gurt, stavljajući kesu pod ogrtač i napuštajući šator; teško će ići, mrmljao je za sebe, ali ja ću ga zadovoljiti polovinom onoga što bude tražio. Rekavši to, on ode i ostavi viteza bez nasleđa njegovim uzburkanim mislima koje su, iz više razloga no što je to moguće saopštiti čitaocu, bile veoma uzbudljive i mučne.

Mi sada moramo da prenesemo scenu u selo Ašbi, ili, tačnije, u jednu poljsku kuću u blizini, koja je pripada da nekom bogatom Izrailjcu, kod koga su Isak, njegova kći i njihovi pratioci bili nastanjeni. Jevreji su bili, kao što je dobro poznato, isto onoliko gostoljubivi i milosrdni među sobom, koliko se za njih tvrdilo da su nepredusretljivi i tvrdice prema onima koje nazivahu Gentilima, a čije je ponašanje prema njima svakako malo zasluživalo njihovo gostoprimstvo.

U jednoj sobi, istina maloj, ali bogato nameštenoj, sa ukrasima po istočnjačkom ukusu, Rebeka je sedela na jednoj hrpi vezenih jastuka, nabacanih duž jednog niskog minderluka koji je okruživao sobu i služio, kao estrada⁴⁰ kod Španjolaca, umesto stolica i sedišta. Pratila je pokrete svoga oca pogledom brižne kćerinske ljubavi, dok je on hodao odajom utučena izraza i nervoznog koraka; čas je sklapao ruke, čas upirao pogled u tavanicu kao čovek koga muče teške duševne patnje.

— O, Jakove! uzvikivao je on, o, svih dvanaest svetaca našega plemena! Kako je ovo težak doživljaj za nekoga ko se tačno pridržava svake jote, svakog naslova Mojsijevog zakona. Pedeset cekina oteto mi je jednim mahom, kandžom tiranina!

— Ali, oče, reče Rebeka, izgledalo je kao da od srca daješ novac knezu Džonu.

— Od srca?! Popale ga kraste egipatske! Od srca, veliš, ah, onako isto od srca kao kada sam u Lionskom zalivu bacao moju robu da olakšam brod dok se kovitlao u buri — dok su pobesneli talasi harali po mojoj najlepšoj svili, mirisali svoju slanu penu mojim mirom i alojem⁴¹ — bogatili svoje bezdane mojim zlatnim i srebrnim stvarima! I zar to nije bio čas neizrecive bede, iako su moje sopstvene ruke prinosile žrtvu?

— Ali, to je bila žrtva koju je nebo tražilo da bi se spasli naši životi, odgovori Rebeka. Bog naših otaca blagoslovio je od tada tvoja skladišta i tvoje tekovine.

— Eh, odgovori Isak, ali kad tiranin stavi ruku na njih, kao što je danas učinio, i prinudi me da se smejem dok me on pljačka? O, kćeri, za nas ovako razbaštinjene i lutalice, najgore zlo koje može da snađe ljude našeg plemena jeste to što se ceo svet smeje kad nam se čini nepravda i kad nas pljačkaju, a mi moramo da ugušimo naše osećanje nepravde i da se krotko smešimo onda kad bismo želeli da se valjano osvetimo.

— Ne misli o tome, oče, reče Rebeka, imamo i mi naših preimućstava. Ti Gentili, ma koliko bili okrutni i ugnjetački, zavise u neku ruku od rasturene dece Siona koju preziru i progone. Bez pomoći našeg bogatstva oni ne bi mogli da opreme svoju vojsku u ratu, ni svoje trijumfe u miru; a zlato koje im mi pozajmljujemo vraća se uvećano u naše sanduke. Mi smo kao trava koja bolje raste što se više kosi. Ni današnjeg veličanstvenog ogledanja ne bi bilo, da prezreni Jevrejin nije za njega dao sredstva.

— Kćeri, reče Isak, dirnula si u jednu drugu žicu bola. Valjani konj i bogati oklop, koji predstavljaju svu zaradu iz moga posla sa Kirjatom Jairamom iz Lestera — i to je jedan težak gubitak — ah, gubitak koji guta zaradu čitave nedelje dana; ah, zaradu za vreme izmeću dve subote; pa ipak, bolje da sada na to i ne mislim. jer on je valjan mladić.

— Sigurno se nećeš pokajati, reče Rebeka, što si nagradio dobro delo koje ti je učinio taj čudni vitez.

— I ja se tako nadam, kćeri, reče Isak, i nadam se isto tako u ponovno izgrađivanje Siona; ali, toliko se isto nadam da ću mojim telesnim očima pre videti zidine i kule novoga hrama no jednog hrišćanina, da, čak i najboljeg hrišćanina, da plati svoj dug Jevrejinu, sem u strahu od sudije i od tamničara.

Rekavši to, on nastavi svoju nezadovoljnu šetnju po sobi; a Rebeka, opazivši da njen pokušaj za utehu služi samo tome da pobudi nove jadikovke, mudro odustade od svojih beskorisnih napora — što predstavlja pametnu crtu ponašanja, i mi preporučujemo svima onima koji žele da budu tešitelji i savetnici da tako postupaju u sličnim okolnostima.

Bilo se već sasvim smračilo kad jevrejski sluga uđe u sobu i stavi na sto dve srebrne lampe napunjene mirisavim uljem; u isto vreme drugi izrailjski sluga poređa najskupocenija vina i najlepše poslastice na jedan mali sto od abonosa ukrašen srebrom; jer, u svojim domovima Jevreji nisu sebi uskraćivali skupoceno zadovoljstvo.

U isti mah sluga obavesti Isaka da neki Nazarećanin, tako su oni u međusobnom razgovoru nazivali hrišćane, želi da govori sa njim. Onaj ko hoće da živi od poslova, mora uvek da stoji na raspolaganju svakome ko zahteva da s njim posluje. Isak odmah vrati na sto netaknutu čašu grčkog vina koju baš beše prineo ustima, i dobacivši svojoj kćeri: „Rebeka, spusti svoj veo“, naredi sluzi da stranca pusti unutra.

Taman kad Rebeka spusti preko svojih nežnih crta proziran veo satkan od srebra, koji joj je dopirao do zemlje, vrata se otvoriše i uđe Gurt umotan u široke nabore normanskog ogrtača. Njegova pojava je pre izazivala podozrivost nego što je unapred osvajala, naročito kad umesto da kapu skine, on je još više namače na svoje nabrano čelo.

— Jesi li ti Jevrejin Isak iz Jorka? upita Gurt saksonskim jezikom.

— Jesam, odgovori Isak istim jezikom, jer je njegova trgovina zahtevala da zna svaki jezik koji se u Britaniji govori. A ko si ti?

— To te se ne tiče, odgovori Gurt.

— Isto tolike koliko se i moje ime tiče tebe, odvrati Isak, jer ako ne znam tvoje ime, kako mogu da pravim posao sa tobom?

— Lako, odgovori Gurt; pošto ja imam da isplatim novac moram da znam da li ga predajem pravom licu; ti, koji imaš da ga primiš, nećeš se mnogo brinuti iz čijih ga ruku dobijaš.

— O, izusti Jevrejin, došao si da platiš? Sveti oče Avrame, to menja naš međusobni odnos. A od koga donosiš novac?

— Od viteza bez nasleđa, reče Gurt, pobednika na današnjem turniru. To je cena za oklop koji mu je na tvoju preporuku isporučio Kirjat Jairam iz Lestera. Konj je vraćen u tvoju štalu.

Želim da znam koliku sumu imam da platim za oklop.

— Kazao sam ja da je on dobar mladić! uskliknu Isak sa ushićenjem. Neće ti škoditi pehar vina, dodade, puneći i pružajući svinjaru jedan izvrstan gutljaj kakav Gurt nije nikad okusio, pa nastavi: A koliko si novaca doneo sa sobom?

— Sveta bogorodice! reče Gurt spuštajući pehar, „kakav nektar piju ovi nevernici, dok pravi hrišćani moraju da se zadovolje da srču pivo mutno i gusto kao splačine za svinje!“ Koliko sam novaca doneo sa sobom? nastavi Saksonac kad završi sa svojom neučtivom napomenom, sasvim malu sumu, koliko može u šaku da stane. Čuješ, Isače, i ti mora da imaš nešto savesti, pa makar i jevrejske.

— Da, ali, reče Isak tvoj gospodar je dobio valjane konje i bogate oklope snagom svoga koplja i svoje desne ruke; ali valjan je to mladić, i Jevrejin će to da primi mesto plaćanja, i da mu vrati višak.

— Sve je to već uredio moj gospodar, reče Gurt.

— Ex! To je rđavo uradio, reče Jevrejin, to bi samo ludak učinio. Nema ovde hrišćanina koji bi mogao da kupi tako mnogo konja i oklopa — nema Jevrejina, sem mene, koji bi mogao da mu da i polovinu njihove vrednosti. Ali, ti imaš sa sobom u toj torbici jedno stotinu cekina, reče Isak pipajući ispod Gurtovog ogrtača, teška je.

— U njoj su glave za strele, odgovori spremno Gurt.

— E, pa, lepo, reče Isak dahćući i oklevajući izmeću ljubavi za dobiti i novonastale želje da u sadašnjoj prilici bude plemenit. Ako bih rekao da uzimam osamdeset cekina za dobrog konja i bogati oklop, a to mi ne donosi ni marjaša zarade, imaš li ti novaca da mi toliko platiš?

— Jedva, odgovori Gurt, iako je tražena suma bila mnogo razumnija no što je očekivao, a moj će gospodar ostati skoro bez marjaša. Pa ipak, ako je to tvoja poslednja ponuda, moram da budem zadovoljan.

— Napuni još jedan pehar vina, reče Jevrejin. Ah! Osamdeset cekina je isuviše malo. To ne daju nikakvu zaradu za interes na novac; a, pored toga, dobri konj je možda povređen u današnjem susretu. O, bio je to težak i opasan susret! Ljudi i konji jurišali su jedni na druge kao divlji bikovi u Bašanu! Ne može biti da konj nije povređen.

— A ja kažem, odgovori Gurt, da su mu zdrave i grudi i noge; i možeš sada da ga vidiš u tvojoj štali. I kažem, ponovo, da je sedamdeset cekina dovoljno za oklop i mislim da reč jednog hrišćanina vredi toliko koliko i reč jednog Jevrejina. Ako ne primaš sedamdeset, ja odnesoh ovu torbicu, i zatrese torbicom tako da njena sadržina zazvecka, natrag mome gospodaru.

— Ne, ne! reče Isak; spuštaj talante⁴², sekele, osamdeset cekina, i videćeš da ću izdašno s tobom postupiti.

Gurt najzad pristade. I kad izbroja osamdeset cekina na sto, dobi od Jevrejina priznanicu za konja i oklop. Jevrejinu su ruke drhtale od radosti dok je uzimao prvih sedamdeset zlatnika. Poslednjih deset odbrojao je sa mnogo razmišljanja, zastajkujući i mrmljajući nešto dok je uzimao svaki komad sa stola i spuštao ga u svoju kesu. Izgledalo je da se njegova gramzivost bori sa njegovom boljom prirodom i prinuđuje ga da u kesu spušta cekin po cekin, dok ga je darežljivost nagonila da bar jedan njegov deo vrati svome dobrotvoru ili nagradi njegovog slugu. Čitav njegov govor tekao je otprilike ovako:

— Sedamdeset jedan, sedamdeset dva; tvoj gospodar je valjan mladić; sedamdeset tri, izvrstan mladić; sedamdeset četiri — ovaj komad je nešto izlizan; sedamdeset pet — a ovaj izgleda da je nešto lakši no što treba; sedamdeset šest — kad tvome gospodaru zatreba novac, neka dođe Isaku od Jorka, to jest, uz valjano jemstvo. Ovde prilično zastade, i Gurt se ponada da će bar tri poslednja komada izbeći sudbinu svojih drugova; ali brojanje se nastavi. Sedamdeset osam i — ti si dobro moče; sedamdeset devet — i zaslužuješ da nešto i ti dobiješ...

Ovde Jevrejin opet zastade i gledaše u poslednji cekin, smerajući bez sumnje da ga da Gurtu. Merio ga je na vrhu svoga prsta pa ga pusti da zvekne bacivši ga na sto. Da je zveknuo potmulo, ili da je za dlaku bio lakši, plemenitost bi toga dana nadvladala; ali, na Gurtovu nesreću, zvuk je bio pun i ispravan, cekin je bio novo iskovan i za zrnce iznad težine. Isak ne mogaše da odoli srcu da se rastane sa njim, pa i njega spusti u svoju kesu, kao odsutan duhom, sa rečima:

— Osamdeset završava računicu, a ja se nadam da će te tvoj gospodar dobro nagraditi... Sigurno, dodade on gledajući ozbiljno u kesu, imaš još koji komad u toj torbici?

Gurt se isceri, što je kod njega predstavljalo najveće približavanje osmehu, kad odgovori:

— Otprilike isto toliko koliko si sada tako pažljivo odbrojao. Zatim savi priznanicu i stavi je pod svoju kapu, dodajući: Teško tvojoj bradi, Jevrejine, ako nije sve u potpunom redu! Pa onda, nepozvan, napuni sebi i treći pehar vina, i bez nekog naročitog pozdravljanja naglo izađe iz sobe.

— Rebeka, reče Jevrejin, ovaj Ismaelićanin preveo me je žednog preko vode. Pa ipak, njegov gospodar je valjan mladić; eh, i ja sam vrlo zadovoljan što je dobio zlatne sekele i srebrne sekele baš hitrinom svoga konja i jačinom svoga koplja koje je kao koplje Golijata⁴³ Filistinca i može da se uporedi sa zadnjim vratilom na razboju.

Kad se okrete da čuje Rebekin odgovor, primeti da je za vreme njegovog pogađanja sa Gurtom ona neopaženo izašla iz sobe.

Gurt je sišao niz stepenice, i kad je dospeo u mračno predsoblje, dok se mučio da nađe izlaz, jedna pojava u belom koja se videla na svetlosti male srebrne lampe što ju je držala u ruci, dade mu znak da uđe u jednu pobočnu sobu. Gurt se ustezao da posluša ovaj poziv. Surov i neustrašiv kao divlji vepar tamo gde se moglo bojati samo od zemaljskih snaga, on je imao onaj svojstveni strah jednog Saksonca koji poštuje faune, šumske duhove, bele žene i sve sujeverje koje su njegovi preci doneli iz divljina Germanije. Sem toga, prođe mu kroz glavu da se nalazi u kući jednog Jevrejina, pripadnika naroda za koji se, pored drugih osobina što mu ih narodno verovanje pripisivaše, smatralo da je duboko posvećen u crnu magiju i kabalistiku⁴⁴. Pri svem tom, posle zastanka od jednog trenutka, on posluša pozivne znake utvare i pođe za njom u sobu koju mu je označilo, gde na svoje prijatno iznenađenje vide da je njegov vodič u stvari bila lepa Jevrejka koju je video na turniru i maločas u sobi njenoga oca.

Ona ga upita o pojedinostima njegovog posla sa Isakom, a on joj do sitnice ispriča.

— Moj otac se samo šalio s tobom, dobri momče, reče Jevrejka, on duguje tvome gospodaru dublju zahvalnost no što se može platiti tim oružjem i konjem pa makar njihova vrednost bila desetostruka. Koliko si sada platio mome ocu?

— Osamdeset cekina, reče Gurt, iznenađen pitanjem.

— U ovoj kesi, reče Rebeka, naći ćeš sto cekina. Vrati svome gospodaru ono što pripada njemu, a ostatak zadrži za sebe. Požuri, idi, ne zadržavaj se sa zahvaljivanjem! I pazi kad prolaziš kroz ovu varoš punu sveta, gde možeš lako da izgubiš i svoj teret i svoj život... Rubene, dodade ona, pljesnuvši dlanovima, posvetli ovom strancu da izađe, i ne zaboravi da zaključaš bravu i da navučeš šip.

Ruben, Izrailjac crnih obrva i bele brade, posluša njenu naredbu i sa buktinjom u ruci otvori spoljna kućna vrata, odvede Gurta preko popločanog dvorišta, pusti ga kroz mala vratanca na ulaznoj kapiji i zatvori ih za njim šipovima i lancima koji su izgledali kao tamnički.

— Svetoga mi Dunstana, reče Gurt spotičući se po mračnoj ulici, ovo nije Jevrejka, već anđeo sa neba! Deset cekina od moga valjanog mladog gospodara, dvadeset od ovoga bisera sa Siona, o, srećni dane! Još jedan ovakav dan, Gurte, pa ćeš moći da se iskupiš iz ropstva i da postaneš tako slobodan brat svog esnafa⁴⁵ kao i najbolji u njemu. A onda, ostaviću svoj svinjarski rog i štap, uzeću mač i štit slobodnog čoveka i pratiću svog mladog gospodara do smrti, ne krijući ni svoje lice ni svoje ime.

XI
HAJDUCI

Prvi hajduk: Stoj, gospodine, i predaj nam sve što kod sebe imaš; inače, sudićemo ti i opljačkaćemo te.

Spid: Da nam sudite? Mi smo propali! Ovo su oni zlikovci od kojih putnici toliko strahuju.

Val: Prijatelji...

Prvi hajduk: A ne, gospodine, mi smo vaši neprijatelji.

Drugi hajduk: Mir! Da ga saslušamo.

Treći hajduk: Oh, brade mi moje, saslušaćemo ga; jer, valjan je čovek.

Šekspir, Dva plemića iz Verone

Gurtove noćne pustolovine još nisu bile završene. Doista, i on delimično bejaše toga mišljenja, kada se, prešavši jedno dve usamljene kuće na ivici sela, nađe u jednom dubokom useku koji je išao izmeću dve strme padine obrasle lešnikom i dračom, dok je ovde po koji zakržljali hrast pružao svoje grane preko staze. Usek je uz to bio izbrazdan i ispresecan točkovima kola koja su tih dana prenosila raznovrstan materijal za turnir; a bilo je mračno, jer su padina i žbunje zadržavali svetlost žetvenog meseca.

Iz sela su dopirali udaljeni glasovi sa pijanke, izmešani na mahove glasnim smehom, katkad prekidani kricima, a drugi put divljim arijama daleke muzike. Svi su ti glasovi pokazivali stanje nereda u varoši prepunoj vojnika-plemića i njihovih razuzdanih pratilaca, i oni kod Gurta izazvaše izvesnu nelagodnost.

Jevrejka je bila u pravu, reče on sam sebi. Tako mi neba i svetoga Dunstana, voleo bih da sam već na kraju svoga puta sa svim ovim blagom! Ovde je toliko, da ne kažem lutalica-lopova, već toliko vitezova-lutalica i štitonoša-lutalica, kaluđera-lutalica i minstrela-lutalica, komedijaša-lutalica i budala-lutalica, da bi čovek i sa ciglo jednom markom u džepu bio u opasnosti, a nekmoli svinjar sa punom kesom cekina. Da mi je da sam izvan senke ovog đavoljeg žbunja, kako bih bar mogao da vidim koga od tih službenika svetoga Nikole pre no što mi skoče na grbaču.

Gurt stoga ubrza korak da bi se dočepao otvorene ledine na koju je staza izlazila, ali nije imao sreće da svoj cilj ostvari. Taman kad je stigao do gornjeg kraja putanje, gde je šiblje bilo najgušće, četiri čoveka skočiše na njega, baš onako kako je strahovao da će se desiti, po dva sa svake strane puta i ščepaše ga tako čvrsto, da bi svaki otpor, ako bi i bio izvodljiv u prvi mah, sada bio potpuno uzaludan.

— Predaj svoj teret, reče jedan od njih, mi smo oslobodioci zajednice koji svakom čoveku olakšavaju njegov teret.

— Vi moj teret ne biste tako prosto olakšali, gunđao je Gurt, čija mrgodna čestitost nije mogla da bude pripitomljena čak ni pritiskom direktnog nasilja, da sam samo imao mogućnosti da tri puta razmahnem u njegovu odbranu.

— Odmah ćemo videti, reče razbojnik, pa, obraćajući se svojim drugovima, dodade: Poterajte lupeža. Vidim da želi da mu se glava razbije, kao i da mu se kesa odseče, pa da tako pustimo krv odjednom iz dve žile.

Na tu zapovest Gurta poteraše, i pošto ga prilično grubo izvukoše uz padinu, s leve strane useka, dovedoše ga u jedan usamljen čestar izmeću useka i otvorene ledine. Primoraše ga da pođe za svojim surovim vodičima do u samu dubinu ove razbojničke jazbine, i tu se naglo zaustaviše na jednoj čistini nepravilnog oblika, gde na priličnom prostoru nije bilo drveta, pa stoga mesečevi zraci padahu bez mnogo smetnji od granja i lišća. Ovde se otmičarima približiše još dve osobe, koje svakako pripadahu istoj bandi. Nosili su kratke mačeve o boku i tojage u rukama. Gurt je za sada mogao da vidi da sva šestorica imaju maske, što je jasno pokazivalo njihovo zanimanje, čak i da su njihovi raniji postupci ostavljali kakvu sumnju o tome.

— Koliko imaš novaca, seljačino? viknu jedan od razbojnika.

— Trideset cekina moje imovine, odgovori Gurt osorno.

— Da se kazni! Da se kazni! zagrajaše razbojnici; Saksonac ima trideset cekina i vraća se trezan iz sela. Neosporan dokaz da mu treba oduzeti sve što ima kod sebe.

— Ja sam to sabrao da iskupim svoju slobodu, reče Gurt.

— Ti si magarac, odgovori jedan od razbojnika; tri kvarta jakog piva pa ćeš biti slobodan kao i tvoj gospodar, i još slobodniji, ako je on Saksonac kao i ti.

— To je žalosna istina, odgovori Gurt, ali ako ovih istih trideset cekina mogu da otkupe moju slobodu od vas, odrešite mi ruke i ja ću vam ih platiti.

— Stoj, reče jedan koji je izgleda uživao izvestan ugled među ostalima, kesa koju nosiš, koliko to mogu da osetim kroz ogrtač, sadrži više novca no što si nam rekao.

— To pripada čestitome vitezu, mome gospodaru, odgovori Gurt. O tome ja svakako ne bih ni reči rekao, da ste se zadovoljili onim što je moje.

— Čestit si momak, odgovori razbojnik, priznajem ti, a ni mi ne služimo svetom Nikoli tako odano da i tvojih trideset cekina ne bi moglo da se spase, ako prema nama budeš otvoren. A sada, daj nam ovamo to što ti je povereno. Rekavši to, on skide sa Gurtovih grudi veliku kožnu kesu, u kojoj je bila i torbica što mu je dade Rebeka, kao i ostatak cekina, pa zatim nastavi svoje ispitivanje. Ko je tvoj gospodar?

— Vitez bez nasleđa, odgovori Gurt.

— Čije je valjano koplje, nastavi razbojnik, odnelo pobedu na današnjem turniru? Kako se zove i od koje je loze?

— On želi da se to drži u tajnosti, reče Gurt, i od mene vi o tome nećete ništa saznati.

— A kako je tebi ime i od koje si porodice?

— Kad bih vam to kazao, reče Gurt, mogao bih da otkrijem svoga gospodara.

— Dosetljiv si momak, reče razbojnik, ali docnije o tome. Kako je tvoj gospodar došao do ovoga zlata? Je li to njegovo nasleđe, ili, kojim mu je drugim načinom pripalo?

— Pomoću njegovog dobrog koplja, odgovori Gurt. Te kese sadrže otkup za četiri dobra konja i četiri oklopa.

— Koliko je u njima? upita razbojnik.

— Dve stotine cekina.

— Samo dve stotine cekina, reče razbojnik; tvoj gospodar je blago postupao prema pobeđenima, i odredio im nizak otkup. Imenuj one koji su zlato platili.

Gurt to učini.

— A oklop i konj hramovnika Brijana de Boa Gilbera? Koliki je otkup dat za njih? Vidiš li da ne možeš da me prevariš?

— Moj gospodar, odgovori Gurt, neće da uzme ništa od hramovnika, do njegovu krv. Oni su u smrtnom neprijateljstvu, i ne mogu da među sobom izmenjuju ljubaznosti.

— Zaista, reče razbojnik i poćuta posle te reči. A šta si ti sad radio u Ašbiju sa tolikim blagom kod sebe?

— Išao sam tamo, odgovori Gurt, da Jevrejinu Isaku iz Jorka platim cenu za oklop kojim je snabdeo moga gospodara za ovaj turnir.

— A koliko si platio Isaku? Sudeći po težini, još uvek ima dve stotine cekina u ovoj kesi.

— Isaku sam platio, reče Saksonac, osamdeset cekina, a on mi je umesto toga vratio stotinu.

— Kako! Šta! uzviknuše razbojnici u jedan glas. Teraš li ti s nama šegu kad nam pričaš takve neverovatne laži?

— To što vam kažem, reče Gurt, tako je istina kao što je istina da mesec na nebu sija. Naći ćete tačnu sumu u jednoj svilenoj kesici u kožnoj torbi, i to odvojeno od ostalog zlata.

— Promisli, čoveče, reče poglavica, govoriš o Jevrejinu, o Izrailjcu, koji je isto toliko nesposoban da vrati natrag zlato koliko i suv pustinjski pesak da vrati pehar vode koju putnik na nj prospe.

— Nema kod njih više milosti, reče jedan od razbojnika, no kod kakvog nepodmićenog sudskog činovnika.

— Pa ipak je onako kako vam kažem, reče Gurt.

— Upalite odmah baklju, reče poglavica, da pregledam ovu kesu, pa ako je tako, kako ovaj momak tvrdi, onda Jevrejinova dobrota predstavlja samo nešto manje čudo od reke koja je nekad u pustinji osvežila njihove pretke.

Na to upališe baklju, i razbojnik poče da pregleda kesu. Ostali se okupiše oko njega, pa čak i ona dvojica što držahu Gurta ispružiše vratove da vide ishod pregleda. Iskoristivši njihovu nepažnju, Gurt naglo prikupi svu snagu, otrže se iz njihovih ruku, i utekao bi da je mogao da se reši da napusti imovinu svoga gospodara. Ali, to mu ni najmanje nije bila namera. Ote batinu od jednog od momaka, pa raspali i obori poglavicu koji se tome nije nadao i zamalo se ne dočepa kese i blaga. Ali razbojnici bejahu isuviše okretni za njega, te ponovo obezbediše i kesu i čestitoga Gurta.

— Nitkove! reče poglavica dižući se, glavu si mi razbio, i zlo bi prošao sa drugim ljudima našega kova zbog tvoje drskosti. Ali, odmah ćeš čuti svoju sudbinu. Najpre da govorimo o tvome gospodaru; poslovi viteza idu pre poslova štitonoše, po ispravnom poretku viteškom. Nego, za to vreme budi miran; ako opet mrdneš, bićeš umiren za ceo svoj život. Drugovi! reče zatim obraćajući se svojoj družini, ova kesica je izvezena jevrejskim slovima, i ja verujem da je jomanova priča istinita. Vitez lutalica, njegov gospodar, treba kod nas da prođe bez carine. On je veoma sličan nama, pa nije red da ga globimo, jer, psi ne gone pse, kad ima u obilju vukova i lisica.

— Sličan nama? reče jedan iz družine. Voleo bih da čujem kako se to utvrđuje.

— Pa eto, tako, budalo, odgovori poglavica, zar nije i on siromašan i razbaštinjen kao i mi? Zar i on ne pribavlja što mu za život treba vrhom svoga mača kao i mi? Zar nije tukao Fron de Befa i Malvoazena, kao što bismo ih i mi tukli kad bismo samo mogli? Zar nije neprijatelj na život i smrt Brijanu de Boa Gilberu, koga se mi sa toliko razloga plašimo? A i da sve to nije tako, zar bi ti hteo da mi pokažemo manje savesti no jedan nevernik, jedan Jevrejin?

— Ne, to bi bila sramota, promrmlja onaj drugi, pa ipak, kad sam bio u družini srčanog starca Gandelina, nismo tako mnogo vodili računa o savesti. A ovaj bezobrazni seljak? I njega, izgleda, nameravaš da pustiš zdravog i čitavog?

— Ne, ako si u stanju da ga ti udesiš, odgovori poglavica. Čuješ, momče, nastavi, obraćajući se Gurtu, umeš li ti da rukuješ batinom kad si tako gotov da je se latiš?

— Mislim, odvrati Gurt, da bi na to pitanje trebalo sam da odgovoriš.

— Ono, duše mi, dobro si me maznuo, odgovori poglavica, učini tako isto i sa ovim drugarom, pa ćeš proći bez carine; a ako to ne učiniš — onda, vere mi, pošto si valjan momak, mislim da ću sam morati da platim tvoj otkup. Uzmi svoju batinu, Milere, dodade, i čuvaj glavu; a vi ostali, pustite momka i dajte mu batinu; dovoljno je vidno da mogu valjano da se biju.

Pošto se dva borca podjednako naoružaše batinama, stupiše u središte čistine, da bi potpuno iskoristili mesečinu; razbojnici su se za to vreme smejali i dobacivali svome drugu:

— Milere, čuvaj svoju mericu.

A Miler, držeći svoju batinu po sredini i vitlajući njome oko glave, na način koji Francuzi zovu faire le moulinet, stalno uzvikivaše:

— Hajde, gegulo, ako smeš: osetićeš snagu vodeničarskog palca!⁴⁶

— Ako si vodeničar, odgovori Gurt neustrašivo, vitlajući batinom oko glave sa istovetnom veštinom, onda si dvostruki lopov,⁴⁷ a ja te kao pošten čovek izazivam na megdan.

Govoreći tako, dva borca navališe jedan na drugog, i nekoliko minuta pokazivahu podjednaku snagu, smelost i okretnost, odbijajući i uzvraćajući udarce protivnikove izvanredno brzo i spretno, a od neprekidnog kloparanja njihovog oružja čovek bi na izvesnoj razdaljini pomislio da u bici učestvuje na svakoj strani bar po šest osoba. I manje uporne, pa i manje opasne borbe bile su opevane dobrim herojskim stihovima; ali borba Gurta i Milera mora da ostane neopevana, jer se ne nađe pesnik da oda priznanje njenome razvoju punom zgoda i nezgoda. Ali, iako je borba batinama zastarela, mi ćemo to učiniti za ova dva smela borca, koliko u prozi to možemo da izrazimo.

Dugo se oni borahu podjednako, kad Miler poče da gubi strpljenje našavši se pred tako snažnim protivnikom i slušajući smeh svojih drugova, koji, kao što obično u takvim slučajevima biva, uživahu u njegovoj srdžbi. Nije to bilo pogodno raspoloženje za plemenitu borbu batinom, u kojoj je, kao i u običnoj borbi istim oruđem, potrebna najveća hladnokrvnost; a to dade Gurtu, čija je narav bila staložena, iako mrgodna, priliku da postigne odlučnu nadmoćnost, što on iskoristi i razvi veliku veštinu u borbi.

Miler navaljivaše besno, zadajući udarce čas jednim čas drugim krajem batine, i nastojeći da priđe na odstojanje od pola batine, dok se Gurt branjaše od napada, držeći razmaknute ruke otprilike na jedan jard jednu od druge, i zaklanjaše se vitlajući svojom batinom velikom brzinom, tako da zaštiti glavu i telo. Tako se on branio, održavajući oči, noge i ruke u valjanom taktu, pa kad opazi da njegov protivnik gubi dah, on izmahnu prema protivnikovom licu batinom koju je držao u levoj ruci; i, kad Miler pohita da preduhitri udarac, on kliznu desnom rukom do leve pa punim zamahom oružja raspali protivnika po levoj strani glave, te se ovaj ispruži po zelenoj ledini koliko je dug.

— Valjano i jomanski! povikaše razbojnici, živela poštena borba i stara Engleska! Saksonac je spasao svoju kesu i svoju kožu, a Miler se namerio na majstora.

— Možeš da produžiš put, prijatelju, reče poglavica obraćajući se Gurtu i potvrđujući opšte mišljenje, a ja ću ti dati dva moja druga da te najboljim putem sprovedu do šatora tvoga gospodara i da te čuvaju od noćnih ptica koje bi možda imale manje osetljivu savest no što je naša; jer mnogo ih krstari u noći kao što je ova. Ali, pazi se, dodade strogo, upamti da si odbio da kažeš svoje ime — ne raspituj ni ti za naše, i ne trudi se da saznaš ko smo; jer, ako učiniš takav pokušaj, zadesiće te gora sreća no što ti se ma kad desilo.

Gurt zahvali poglavici na ljubaznosti i obeća da će se držati njegovih preporuka. Dva hajduka uzeše svoje batine pa, naloživši Gurtu da ide za njima, pođoše slobodno napred jednom stranputicom koja je prolazila kroz čestar i preko ispresecanog zemljišta sa kojim se ovaj graničio. Na samoj ivici čestara njegove pratioce osloviše dva čoveka, pa pošto dobiše šapatom odgovor, povukoše se u šumu i pustiše ih da s mirom prođu. Ova okolnost navede Gurta na misao da je banda bila vrlo jaka i da je održavala stalne straže oko svojih zborišta.

Kad izađoše na otvorenu ledinu, gde je Gurt mogao imati teškoća da nađe svoj put, lopovi ga izvedoše do na vrh jedne uzvišice, odakle je mogao da vidi kako se ispod njega pružaju, na mesečini, palisade borilišta, svetlucavi šatori postavljeni na oba kraja, sa zastavicama koje su ih ukrašavale lepršajući se pod mesečevim zracima, i mogao je da čuje brujanje pesme kojom stražari prekraćivahu vreme.

Tu se lopovi zaustaviše.

— Mi te dalje nećemo pratiti, rekoše oni, ne bi bilo razumno da to činimo. Zapamti dobijenu opomenu; čuvaj kao tajnu ono što ti se noćas dogodilo pa nećeš imati razloga da se kaješ. A ako zanemariš ovo što ti govorimo, ni londonska kula neće te zaštiti od naše osvete.

— Dobru noć, milostiva gospodo, reče Gurt, pamtiću vaša naređenja, i verujte da u tome nema uvrede kad vam želim sigurnije i poštenije zanimanje.

Tako se oni rastadoše; razbojnici se vratiše otkuda su došli, a Gurt produži prema šatoru svoga gospodara, kome, i pored stroge hajdučke zabrane, ispriča šta je te večeri doživeo. Vitez bez nasleđa bio je ispunjen čuđenjem, i to ništa manje čuđenjem zbog Rebekine plemenitosti, kojom ipak nije želeo da se koristi, koliko i zbog plemenitosti razbojnika, čijem je zanimanju takva osobina trebalo da je potpuno strana. No, tok njegovih razmišljanja o ovim čudnim okolnostima bi zaustavljen potrebom da se odmori, a ovo je bilo neophodno kako zbog zamora od proteklog dana tako i radi toga što će ga odmor okrepiti za sutrašnji susret.

Vitez se spusti da otpočine na raskošnoj postelji kojom je šator bio snabdeven; a verni Gurt, opruživši svoje umorne udove na jednu medveđu kožu koja je predstavljala neku vrstu prostirke u šatoru, ispreči se na ulazu u šator tako da niko ne bi mogao da uđe a da ga ne probudi.

XII
POBEDNIK

Heroldi prestadoše da hodaju gore-dole,

Odjeknuše truba i rog.

Ne imaše ništa više da se kaže, a sa istoka i zapada

Položiše se koplja u oponu,

Zabodoše se ostruge u slabine konjske,

Eto ih, ljudi što umeju da ukrste koplja i da se na konju drže;

Gusto drhte strele po štitovima;

On oseti ubod kroz srce;

Odskaču koplja dvadeset stopa uvis,

Vade se mačevi kao srebro sjajni

Šlemove da seku i da cepaju;

Šiklja krv u teškim mlazevima.

Čoser

Jutro osvanu sjajno, bez oblaka, i pre no što sunce odskoči visoko nad vidikom, najlenji kao i najvredniji gledaoci pojaviše se na ledini i kretahu se prema borilištu kao prema opštem središtu da bi obezbedili pogodno mesto za gledanje nastavka očekivanih igara.

Zatim se na borilištu pojaviše maršali i njihovi pratioci, kao i glasnici da zabeleže imena vitezova koji nameravaju da se bore i stranu kojoj se priključuju. Ovo je bila potrebna mera opreznosti da bi se obezbedila jednakost izmeću dve grupe koje će se jedna drugoj suprotstaviti.

Po propisanom redu, vitez bez nasleđa imao je da bude vođ jedne grupe, dok je Brijan de Boa Gilber, ocenjen kao drugi među najboljima prvoga dana, bio imenovan za prvoborca u drugoj grupi. Učesnici u izazivanju pristupiše, razume se, njegovoj stranci, sem Ralfa de Vipona, koji zbog jučerašnjeg pada nije bio sposoban da tako brzo navuče oklop. Nije nedostajalo uglednih i plemenitih kandidata za popunjavanje redova i na jednoj i na drugoj strani.

U stvari, iako je opšti turnir, u kome su se svi vitezovi odjednom borili, bio daleko opasniji nego pojedinačni susreti, ipak su vitezovi toga doba radije učestvovali u takvim turnirima. Mnogi vitezovi koji nisu imali dovoljno samopouzdanja u sopstvenu veštinu da bi se suprotstavili pojedinom protivniku velikog ugleda, želeli su ipak da pokažu svoju hrabrost u opštoj borbi, u kojoj su mogli da naiđu na druge koji bi im bili ravni. Ovom prilikom upisalo se oko pedeset vitezova, željnih da se bore na svakoj strani, kad maršali proglasiše da se niko više ne može primiti, na veliku žalost nekolicine koji zadocniše sa svojim zahtevom da budu upisani.

Oko deset sati čitava je ravnica bila pritisnuta jahačima, jahačicama, pešacima — i svi su oni hitali na turnir; a malo zatim jek truba obznani dolazak kneza Džona i njegove pratnje sa mnogim vitezovima koji su nameravali da uzmu učešća u igrama, kao i sa drugima koji tu želju nisu imali.

Otprilike u isto vreme stiže Sedrik Saksonac sa ledi Rovenom, ali ih Atelsten nije pratio. Ovaj saksonski lord navukao je na svoje krupno i snažno telo oklop, da bi zauzeo mesto među borcima; on je, na prilično iznenađenje Sedrikovo, rešio da se upiše u grupu vitezova hramovnika. Saksonac je doista oštro korio svoga prijatelja zbog ovako nepromišljenog izbora stranke; ali ovaj se zadovolji samo time da da onu vrstu odgovora koju obično daju ljudi više tvrdoglavi u svojim postupcima no jaki u njihovom obrazlaganju.

Njegov najbolji, ako ne i jedini razlog za pristupanje stranci Brijana de Boa Gilbera, Atelsten je mudro zadržao za sebe. Iako ga je apatičnost njegove naravi sprečavala da sam učini bilo kakav korak da bi se preporučio ledi Roveni, on, pri svem tom, nije bio neosetljiv za njene draži, i smatrao je brak sa njom kao stvar koja je već nesumnjivo utvrđena saglasnošću Sedrika i ostalih njenih prijatelja. Stoga je gordi iako neosetljivi lord od Koningsburga sa neprikrivenim nezadovoljstvom gledao kako je pobednik prošloga dana izabrao Rovenu kao predmet one počasti koju je on bio pozvan da joj dodeli. Da bi ga kaznio zbog te naklonosti koja je ometala njegovo sopstveno udvaranje, Atelsten, pouzdavajući se u svoju snagu, a njegovi su mu laskavci pripisivali veliku veštinu u oružju, odluči ne samo da viteza bez nasleđa liši svoje snažne pomoći, nego, ako mu se prilika pruži, da tom vitezu pokaže svoje ubojne sekire.

De Brasi i drugi vitezovi privrženi knezu Džonu poslušaše njegov mig i pridružiše se stranci izazivača, jer je Džon želeo da toj stranci, po mogućnosti, osigura pobedu. S druge strane, mnogi vitezovi, kako Englezi tako i Normani, domoroci i stranci, istupiše protiv izazivača utoliko spremnije što je protivnu grupu imao da predvodi tako odličan borac kakvim se vitez bez nasleđa pokazao.

Čim je knez Džon opazio da je izabrana kraljica lepote stigla na borilište, on uze onaj izraz ljubaznosti koji mu je dobro pristajao kad je bio voljan da ga pokaže, pa izjaha pred nju da je dočeka, skide kapu i, skočivši s konja, pomože ledi Roveni da siđe sa sedla, a njegovi pratioci isto tako poskidaše kape, i jedan od najuglednijih sjaha da joj pridrži konja.

— Ovako mi, reče knez Džon, pokazujemo dužan primer odanosti prema kraljici lepote i ljubavi, i sami ćemo je odvesti do prestola koji će danas zauzimati. Gospe, dodade on, dvorite vašu kraljicu onako kako želite da se i vama takve počasti odaju kad na vas dođe red.

Rekavši to, knez odvede Rovenu do počasnog sedišta nasuprot njegovom mestu, a najlepše i najuglednije prisutne gospe pohitaše za njom da bi bile što je moguće bliže svojoj privremenoj vladarki.

Čim se Rovena ustoliči, tresak muzike, upola zaglušen poklicima gledalaca, pozdravi njeno novo dostojanstvo. Za to vreme sunce je gordo i sjajno sjalo na glatkim oklopima vitezova na obe strane, koji su bili pritisli suprotne krajeve borilišta i živo se savetovali među sobom o najboljem načinu za postavljanje svoje borbene linije i za izvođenje sukoba.

Heroldi zatim naložiše da se gledaoci utišaju, da bi se ponovila pravila turnira. Ova su u izvesnoj meri bila sračunata na to da se umanje opasnosti dana; ta je mera opreznosti bila utoliko potrebnija što je borba imala da se vodi oštrim mačevima i šiljatim kopljima.

Borcima je stoga bilo zabranjeno da probadaju mačem, već su se morali zadovoljiti udarcima. Bilo je objavljeno da vitez može po volji da se služi buzdovanom ili bojnom sekirom, ali je bodež predstavljao zabranjeno oružje. Vitez zbačen s konja mogao je nastaviti borbu pešice sa svakim drugim na suprotnoj strani koji se nalazi u istom položaju; ali je konjanicima na konju u takvom slučaju bilo zabranjeno da napadaju pešake. Ako bi koji vitez dognao svoga protivnika do kraja borilišta, tako da ovaj svojim telom ili oružjem dodirne palisadu, takav protivnik bio je dužan da prizna da je pobeđen, i njegov oklop i konj pripadali su pobediocu. Vitezu koji je na taj način savladan, nije bilo dopušteno da i dalje učestvuje u borbi. Ako neki borac bude oboren i onesposobljen da se digne na noge, njegov štitonoša ili paž mogao je da uđe u borilište i da izvuče svoga gospodara iz meteža; ali u takvom slučaju vitez je smatran pobeđenim i gubio je oružje i konja. Borba je imala da prestane kada knez Džon baci svoje žezlo; to je bila još jedna mera opreznosti u cilju da se preči beskorisno prolivanje krvi usled preterano dugog trajanja jedne tako strašne igre. Svaki vitez koji bi prekršio pravila turnira, ili inače narušio pravila čestitog viteštva, imao je da bude lišen oružja, i pošto mu se štit prevrne, da zajaši ogradu palisade i tako se izloži javnom podsmehu za kaznu zbog neviteškog ponašanja. Objavivši ove mere predostrožnosti, heroldi završiše opomenom svakom dobrom vitezu da ispuni svoju dužnost i da zasluži naklonost kraljice lepote i ljubavi.

Posle ovog proglašenja, heroldi se povukoše na svoja mesta. Vitezovi, ušavši u dugoj povorci na obe strane borišta, svrstaše se u dva reda, i dve grupe stadoše jedna na suprot drugoj, a vođ svake grupe nalazio se u sredini prvoga reda pošto je svoje mesto zauzeo tek kad je brižljivo pregledao redove svoje stranke i postavio svakog na svoje mesto.

Bio je to lep i u isto vreme stravičan prizor: gledati tolike hrabre borce na dobrim konjima, sa sjajnim oružjem, kako stoje spremni za tako strašan sukob, posađeni u sedlima kao saliveni, kako očekuju znak za susret sa istim žarom kao i njihovi plemeniti konji koji odavahu svoje nestrpljenje rzanjem i udaranjem kopitama o zemlju.

Zasad su vitezovi držali uspravno svoja duga koplja čiji su se široki vrhovi presijavali na suncu i zastavice na njima lepršale iznad perjanica na šlemovima. Oni tako ostadoše dok maršali bojišta ne pregledaše redove sa najvećom brižljivošću, da ne bi na jednoj ili drugoj strani bilo više od određenog broja. Prebrojavanje pokaza tačnu podelu. Maršali se tada povukoše sa borilišta, i Vilijam de Vivil gromkim glasom uzviknu: „Napred!“ Trube zaječaše dok je on govorio — koplja boraca odjednom se oboriše i uložiše se u opone — mamuze se zariše u konjske slabine, i prvi redovi sa svake strane jurnuše jedan prema drugom u punom galopu i sukobiše se na sredini borilišta sa takvim udarom da se tresak čuo na daljinu od jedne milje. Zadnji red na svakoj strani napredovao je laganim korakom da pomogne pobeđenima i da upotpuni uspeh pobednicima svoje stranke.

Nisu se odmah mogle videti posledice susreta, jer je prašina, podignuta tolikim konjskim kopitama zamračila vazduh, i prođe jedan minut pre no što su zabrinuti gledaoci mogli da procene ishod sudara. Kad borba postade vidljiva, polovina vitezova na svakoj strani bila je zbačena s konja, neki od njih veštinom protivnikovog koplja; neki nadmoćnom težinom i snagom protivnika, usled čega padoše i konj i konjanik; neki su ležali opruženi po zemlji kao da se nikad više dići neće; neki su već bili na nogama, i hvatali se u koštac sa onima od svojih protivnika koji su se nalazili u istom položaju, a neki na obe strane sa zadobijenim ranama i onesposobljeni zaustavljali su krv rupcima i nastojali da se izvuku iz gomile. Vitezovi na konjima, čija su koplja gotovo sva bila polomljena žestinom susreta, naletali su sada jedan na drugog mačevima, uzvikujući svoje ratničke poklike, i izmenjujući udarce, kao da su čast i život zavisili od ishoda te borbe.

Metež je sada bio povećan nastupanjem drugoga reda na svakoj strani, koji kao rezerve sada jurnu u pomoć svojim drugovima. Pristalice Brijana de Boa Gilbera uzvikivahu: Ha! Beauseant! Beauseant!⁴⁸ Za hram, za hram! Protivna strana klicala je u odgovor; Desdichado! Desdichado! — lozinku sa natpisa na štitu njihovog vođe.

Borci su se tako sukobljavali jedan s drugim sa najvećom žestinom i promenljivom srećom, a struja bitke kao da je išla čas prema južnom čas prema severnom kraju borilišta, prema tome da li je jedna ili druga strana bila nadmoćnija. Zveket udaraca i poklici boraca stravično su se mešali sa jekom truba i zaglušivali ječanje palih, koji su nemoćno ležali pod kopitama konja. Blistavi oklop boraca bio je sada umrljan prašinom i krvlju i popuštao je pod svakim udarcem mača i ubojne sekire. Sjajno perje, otkinuto sa perjanica, lebdelo je na povetarcu kao pahuljice snega. Sve što je bilo lepo i graciozno u ratničkoj opremi bilo je iščezlo, a ono što se sad videlo moglo je samo da izazove užas ili sažaljenje.

Ali takva je snaga navike, da ne samo gledaoci iz svetine koju po prirodi privlače užasni prizori, nego i otmene gospe načičkane po galerijama, gledahu sukob sa uzbudljivim interesovanjem, ali bez želje da okrenu svoje oči od tako strašnog prizora. Ovde-onde, istina, pobledeo bi po koji lep obraz, ili bi se čuo slabašan krik, kad bi ljubavnik, brat ili suprug bio oboren s konja. Ali, po pravilu, dame oko borilišta bodrile su borce ne samo pljeskajući rukama i mašući velovima i maramicama nego čak i uzvicima: „Valjano koplje! Dobar mač!“ kad god bi opazile kakav dobar ubod ili udarac.

Kad je lepi pol pokazivao takvo interesovanje za ovu krvavu igru, interesovanje muškaraca bilo je još razumljivije. Ono se ispoljavalo u glasnim odobravanjima prilikom svake promene sreće, dok su sve oči tako bile uprte u borilišta, da se činilo kao da gledaoci sami zadaju i primaju udarce koji su tako izdašno deljeni. A za vreme svakog zastanka čuli su se uzvici herolda: „Borite se, hrabri vitezovi! Ljudi umiru, ali slava živi! Borite se, bolja je smrt nego poraz! Borite se, hrabri vitezovi! Lepe oči gledaju vaše podvige!“

U promenljivim zgodama borbe svi su nastojali da pronađu vođe dveju grupa, koji su, ulećući u najžešću borbenu vrevu, bodrili svoje drugove i glasom i primerom. Obojica su pokazivali velike primere junaštva, a ni Boa Gilber ni vitez bez nasleđa ne nađoše u protivničkim redovima borca za koga bi se moglo reći da im je dorastao. Oni su u više mahova pokušavali da se izdvoje jedan prema drugom, gonjeni uzajamnom mržnjom i svesni da bi pad jednog ili drugog vođe mogao biti od presudnog značaja za pobedu. Ali metež i zbrka bili su toliki, da u prvom delu sukoba njihovi napori da se susretnu ostaše bezuspešni, i oni su stalno bili razdvajani revnošću svojih pristalica, od kojih je svaki želeo da dobije u časti ogledajući svoju snagu protiv vođe protivničke strane.

Ali kad se poprište razredi usled toga što se i na jednoj i na drugoj strani izvestan broj priznade pobeđenim, ili što bejahu doterani do kraja borilišta, ili na drugi način onesposobljeni da nastave borbu, hramovnik i vitez bez nasleđa najzad se uhvatiše u koštac sa svom žestinom koju je smrtna mržnja, udružena sa suparništvom oko časti, mogla da nadahne. Takva je bila veština svakog od njih u odbijanju i zadavanju udaraca, da gledaoci prolomiše vazduh jednodušnim i spontanim poklikom kojim izraziše svoje ushićenje i divljenje.

Ali u tom trenutku strana viteza bez nasleđa stajaše veoma rđavo; džinovska ruka Fron de Befa, na jednom boku, i teška snaga Atelstenova na drugom, obarahu i rasturahu sve one koji su im bili neposredno izloženi. Oslobodivši se svojih najbližih protivnika, oba ova viteza kao da u istom trenutku pomisliše da će najodlučnije doprineti nadmoćnosti svoje strane ako pomognu hramovniku u borbi sa njegovim suparnikom. Okrenuvši stoga svoje konje u istom trenutku, Normanin se ustremi na viteza bez nasleđa s jedne strane, a Saksonac s druge. Bilo bi krajnje nemoguće da on taj nejednaki i neočekivani napad izdrži, da nije bio opomenut opštim krikom gledalaca koji nisu mogli ostati nezainteresovani za nekoga koji je izložen takvoj nezgodi.

„Čuvaj se! Čuvaj se, gospodine viteže bez nasleđa!“ uzvikivalo se na sve strane, tako da vitez primeti u kakvoj se opasnosti nalazi; i, zadavši pun udarac hramovniku, u istom trenutku on trže svoga konja unazad te tako izbeže nalet Atelstena i Fron de Befa. I tako ovi vitezovi, pošto je njihov cilj na taj način bio izigran, jurnuše sa protivnih strana izmeću predmeta njihovog napada i hramovnika, i gotovo nagnaše svoje konje jedan na drugoga pre no što su mogli da zaustave njihov trk. Ali oni savladaše konje i, povrativši ih, sva trojica se udruženo uputiše sa ciljem da obore na zemlju viteza bez nasleđa.

Ništa ga ne bi spaslo, da nije imao plemenitog konja onako izvanredne snage i pokretljivosti kakvog ga je dobio prethodnog dana.

Ovaj mu je utoliko bolje poslužio što je konj Boa Gilbera bio ranjen, a konji Fron de Befa i Atelstena bili zamoreni težinom svojih džinovskih gospodara, odevenih u potpune oklope, i ranijim naprezanjima toga dana. Majstorsko jahanje viteza bez nasleđa i pokretljivosti plemenite životinje osposobiše ga da za nekoliko minuta održi svoja tri protivnika na razdaljini mača; on se okretao i izvijao sa živahnošću sokola u letu, održavajući za sada, koliko je mogao, svoje neprijatelje razdvojene, i, jurišajući čas na jednog čas na drugog, zadajući munjevite udarce svojim mačem ne sačekavši da primi udarce koji su mu bili za uzvrat namenjeni.

Ali iako je borilište odjekivalo od pljeska njegovoj veštini, očigledno je da bi on najzad bio savladan; i plemići oko kneza Džona preklinjahu ovoga u jedan glas da spusti svoje žezlo i spase jednog tako hrabrog viteza od sramote da bude savladan nadmoćnim brojem.

— Ne, tako mi nebeske svetlosti! odgovori knez Džon; taj isti žutokljunac, koji krije svoje ime i s prezirom odbija ponuđeno mu gostoprimstvo, već je dobio jednu nagradu, pa može sad da pusti da drugi dođu na red. Dok je on tako govorio jedan neočekivani događaj promeni sreću dana.

U redovima viteza bez nasleđa bio je jedan borac u crnom oklopu, na crnom konju, krupan, visok, i po svom izgledu snažan i jak, a takav mu je bio i konj. Taj vitez na svome štitu nije imao nikakvog natpisa, i do sada je pokazivao vrlo malo interesovanja za bitku; sa očiglednom lakoćom odbijao je on borce koji su ga napadali, ali, niti je iskorišćavao svoju nadmoćnost, niti je sam koga napadao. Ukratko, on je do sada više bio posmatrač, no što je igrao neku ulogu u turniru, i zbog toga dobi od gledalaca naziv Le Noir Faineant, to jest Crna Lenština.

Odjednom ovaj vitez kao da strese svoju nemarnost kad primeti da je vođa njegove strane pritešnjen; on obode svoga potpuno odmornog konja i kao munja polete vođi u pomoć, uzviknuvši glasom koji odjeknu kao truba: „Desdichado, dolazim ti u pomoć!“ Bilo je krajnje vreme, jer, dok je vitez bez nasleđa navaljivao na hramovnika, Fron de Bef mu se skoro sasvim približio sa uzdignutim mačem; ali pre no što je udarac mogao da se spusti, Crni Vitez ga raspali po glavi, udarac skliznu niz glatki šlem i sa jedva ublaženom žestinom zadrža se na oklopu za konjsku glavu, i Fron de Bef se zajedno sa konjem skotrlja na zemlju, i to tako da su i čovek i konj bili podjednako ošamućeni od žestine udarca. Crni Vitez zatim okrete konja prema Atelstenu od Koningsburga; i kako mu se mač polomio u susretu sa Fron de Befom, on ote iz ruku ogromnog Saksonca ubojnu sekiru kojom je ovaj vitlao i kao neko ko vrlo dobro poznaje upotrebu tog oruđa, zadade mu takav udarac po šlemu da se i Atelsten bez svesti opruži po polju. Pošto je tako izvršio ovaj dvostruki podvig, za koji je dobio još više aplauza stoga što se to od njega nikako nije očekivalo, Crni Vitez kao da opet postade lenj i lagano se uputi severnom kraju borilišta, ostavljajući vođu da se nosi kako najbolje ume sa Brijanom de Boa Gilberom. Ovo više nije bilo tako teško kao ranije. Hramovnikov konj je mnogo iskrvavio i popusti pred naletom konja viteza bez nasleđa. Brijan de Boa Gilber skotrlja se na zemlju, zapleten u uzengije iz kojih ne mogade da izvuče nogu. Njegov protivnik skoči s konja, zavitla sudbonosnim mačem nad glavom svoga protivnika i naredi mu da se preda; no knez Džon, više dirnut teškim položajem hramovnikovim no što je bio dirnut položajem njegovog protivnika, spase ga od poniženja da se prizna pobeđenim, jer odjednom spusti svoje žezlo i tako okonča sukob.

Od bitke su ostali još samo ugarci; ono malo preostalih vitezova na borilištu, kao po prećutnome sporazumu, uzdržavahu se za neko vreme od sukoba, ostavljajući da bitka bude rešena borbom vođa.

Štitonoše, kojima je bilo opasno i teško da pomognu svojim palim gospodarima dok je bitka trajala, sada jurnuše na borilište da izvrše svoju dužnost prema ranjenicima i izneše ih sa najvećom brižljivošću i pažnjom u obližnje šatore ili ih odnesoše u stanove, za to spremljene u obližnjem selu.

Tako se završi znamenito ogledanje u Ašbi de la Zušu, jedan od turnira toga vremena na kome se najhrabrije borilo; jer, iako su na poprištu ostala mrtva samo četiri viteza, podrazumevajući jednoga koji se ugušio od toplote svoga oklopa, ipak je preko trideset bilo teško ranjeno, od kojih četvorica-petorica nikad ne prezdraviše. Dosta ih je bilo onesposobljeno za čitav život; a oni koji najbolje prođoše, ponesoše sa sobom u grob tragove sukoba. Otuda se ovaj turnir u starim hronikama uvek pominje kao „plemenito i veselo ogledanje u oružju kod Ašbija“.

Kako je sada dužnost kneza Džona bila da imenuje viteza koji se najbolje poneo, on odluči da čast toga dana pripadne vitezu koga je glas naroda nazvao Crnom Lenštinom. Na to primetiše knezu da je pobedu u stvari odneo vitez bez nasleđa, koji je u toku dana svojom rukom pobedio šest boraca i koji je najzad zbacio s konja i oborio vođu protivne strane. Ali knez Džon ostade pri svome mišljenju, navodeći kao razlog za to da bi vitez bez nasleđa i njegova strana izgubili bitku da nije bilo snažne pomoći viteza u crnome oklopu, pa prema tome smatra da ovome treba da se dodeli nagrada.

Međutim, na veliko iznenađenje svih prisutnih, vitez kome je na taj način dato prvenstvo ne mogaše se nigde naći. On je bio napustio borilište odmah po prestanku sukoba, i neki gledaoci su ga videli kako odlazi niz jednu čistinu u šumi, onim istim polaganim korakom, nečujno i ravnodušno, kao što se i na borilištu kretao i zbog čega je i više nego zaslužio naziv Crna Lenština.

Pošto je dvaput bio pozvan zvukom trube i obznanom herolda, — nije se imalo kud, već je valjalo imenovati drugog da primi počasti koje su bile namenjene njemu. Knez Džon sada nije imao više nikakvog izvinjenja da ospori pravo vitezu bez nasleđa, pa ga stoga proglasi pobednikom dana.

Preko poprišta poprskanog krvlju i pokrivenog polomljenim oklopima i telima poubijanih i ranjenih konja, maršali borilišta opet dovedoše pobednika pred presto kneza Džona.

— Viteže bez nasleđa, reče knez Džon, pošto samo pod tim nazivom pristaješ da te znamo, mi ti po drugi put dodeljujemo počast turnira i objavljujemo tvoje pravo da zahtevaš i primiš iz ruku kraljice ljubavi i lepote venac časti koji je tvoja hrabrost opravdano zaslužila.

Vitez se pokloni duboko i graciozno, ali ništa ne odgovori.

Dok su trube ječale, dok su heroldi naprezali glasove odajući čast hrabrima i slavu pobednicima, dok su dame mahale svojim svilenim maramicama i vezenim velovima, i dok su se svi redovi združili u bučno klicanje od ushićenja, maršali odvedoše viteza bez nasleđa preko poprišta do podnožja prestola časti koji je zauzimala ledi Rovena. Vitezu naložiše da klekne na najniži stepenik prestola. Doista, čitavo njegovo držanje do kraja bitke kao da je više bilo izazvano podsticajem onih oko njega, nego što je bilo određeno njegovom slobodnom voljom, a primetilo se da je hramao kad je po drugi put vođen preko poprišta. Rovena, sišavši sa svoga mesta gracioznim i dostojanstvenim korakom, taman htede da venac koji je držala u svojoj ruci stavi na šlem pobednikov, kad maršali uzviknuše u jedan glas: „Ne može tako, on mora da bude gologlav.“ Vitez slabim glasom promrmlja nekoliko reči koje se izgubiše u šupljini njegovog šlema, a izražavale su, kako izgleda, želju da mu se šlem ne skida.

Da li iz ljubavi prema formi ili iz radoznalosti, maršali ne pridadoše nikakvu važnost vitezovom odbijanju, već mu skidoše šlem, presekavši remenje kojim je bio pričvršćen i otkopčavši ga ispod grla. Kad šlem bi skinut, lepe, ali od sunca preplanule crte mladića od dvadeset pet godina pokazaše se uokvirene bujnom kratkom kosom. Lice mu je bilo samrtno bledo i na jedno dva mesta poprskano krvlju.

Kad ga Rovena ugleda, vrisnu jedva čujno, ali odmah napregnu svu svoju snagu i, pribravši se kako je trebalo da postupi, dok joj je telo još drhtalo od siline iznenadnog uzbuđenja, stavi na pognutu pobednikovu glavu sjajni venac koji je predstavljao počasnu nagradu dana, i izgovori jasnim i razgovetnim glasom:

— Predajem ti ovaj venac, gospodine viteže, kao nagradu za hrabrost dodeljenu pobedniku ovoga dana. Za trenutak zastade, pa zatim dodade čvrstim glasom: I nikad viteški venac nije bio položen na dostojnije čelo.

Vitez saže glavu i poljubi ruku ljupke vladarke koja je nagradila njegovu hrabrost; a zatim, pognuvši se još više, stropošta se pred njene noge.

Nastade opšte zaprepašćenje. Sedrik, koji bejaše zanemeo zbog iznenadne pojave prognanoga sina, sada jurnu da ga odvoji od Rovene. Ali, to su već bili učinili maršali poprišta, koji, pogodivši uzrok Ajvanhove nesvestice, pohitaše da mu skinu oklop i utvrdiše da je glava jednog koplja probila oklop na grudima i nanela mu ranu sa strane.

XIII
PORUKA

„Pristupite, heroji!“ povikaše Atrejevi sinovi,

„Ustajte vi što niste kao svetina oko vas,

Vi, koji mislite da veštinom svojom ili snagom muškom

Nadmašiti možete suparnike vaše, zaslužiti slavu.

Ova krava, dvadeset volova što vredi, pripašće onome

Ko najdalje hitne strelu krilatu.“

Ilijada

Tek što bi izgovoreno Aajvanhovo ime, ono odlete od usta do usta brzinom kojom želja nosi a radoznalost prima. I ne za dugo, stiže ono i do kneževog kruga. Kad knez ču tu vest, čelo mu se smrači. On pogleda oko sebe sa izrazom prezira:

— Gospodo moja, reče, a naročito vi, gospodine opate, šta mislite o teoriji urođenih privlačnosti i antipatija o kojoj nam učenjaci govore? Čini mi se da sam osetio prisustvo ljubimca moga brata, čak i kad sam najmanje pogađao ko može biti pod onim oklopom.

— Fron de Bef mora se pripremiti da mu vrati njegovo leno⁴⁹ Ajvanho, reče De Brasi, koji, pošto je časno odigrao svoju ulogu u turniru, bejaše ostavio svoj štit i šlem i opet se pomešao među kneževe pratioce.

— O, odgovori Valdemar Ficurze, taj junak biće u stanju da zahteva povraćaj zamka i imanja koje mu je Ričard dodelio, a koje je plemenitost vaše svetlosti zatim dala Fron de Befu.

— Fron de Bef, odgovori Džon, jeste čovek koji je pre voljan da proguta tri takva imanja kao što je Ajvanho nego da povrati i samo jedno od njih. Uostalom, gospodo, nadam se da mi niko ovde neće poricati pravo da dodeljujem krunske zemlje vernim sledbenicima koji me okružuju i koji su spremni da vrše uobičajenu vojničku službu, namesto onih koji su putovali po stranim zemljama i ne mogu da ukažu ni čast ni službu kad se to zatraži.

Slušaoci su bili isuviše zainteresovani po tome pitanju, a da ne bi priznali tobožnje kneževo pravo kao potpuno nesumnjivo. „Plemeniti knez! Najplemenitiji gospodar koji se tako stara da nagradi svoje verne sledbenike!“

Takve su se reči čule među kneževim pratiocima, jer je svaki od njih očekivao slične darove na šetu sledbenika i ljubimaca kralja Ričarda, ukoliko ih još nije dobio. Opat Emer tako pristade uz opšte mišljenje, primećujući, međutim, da se sveti Jerusalim odista ne može nazvati stranom zemljom. On je Communis mater — zajednička mati svih hrišćana. Ali on ne vidi kako bi vitez od Ajvanha mogao polagati na osnovu toga ma kakvo pravo, kad je on, opat, bio potpuno siguran da krstaši pod Ričardom nikad nisu otišli dalje od Askalona, koji je, kao što ceo svet zna, varoš u zemlji Filistinskoj, i nikoga ne ovlašćuje na povlastice koje se vezuju za sveti grad.

Valdemara odvuče radoznalost do mesta gde je Ajvanho bio pao na zemlju; on se otuda vrati i reče:

— Izgleda da će junak malo smetati vašoj visosti i da će Fron de Befu ostaviti da mirno uživa dobijeno leno; teško je ranjen.

— Ma šta se s njim dogodilo, reče knez Džon, on je pobednik dana, pa makar bio i deset puta naš neprijatelj ili odani prijatelj našega brata, što je možda jedno isto; njegove se rane moraju lečiti; i negovaće ga naš lični lekar.

Gorak osmeh zaigra oko kneževih usana dok je govorio. Valdemar Ficurze pohita da odgovori da je Ajvanho već odnesen sa borišta i da se o njemu staraju njegovi prijatelji.

— Bio sam nešto potišten, reče on, gledajući bol kraljice ljubavi i lepote, čiju je suverenost dana ovaj događaj pretvorio u žalost. Ja nisam čovek koji se uzbuđuje jadikovanjem žene za njenim draganom, ali ta ledi Rovena ugušila je svoj bol takvim dostojanstvenim držanjem, da je on mogao da se primeti samo po sklopljenim rukama i oku bez suza, koje je drhtalo dok je netremice gledalo na beživotno telo koje je pred njom ležalo.

— Ko je ta ledi Rovena? upita knez Džon, o kojoj sam tako mnogo slušao?

— Jedna saksonska naslednica sa velikim imanjima, odgovori opat Emer, ruža od ljupkosti i biser od bogatstva; najlepša u hiljadi, buket mirte, žbun kamfora.

— Mi ćemo razvedriti njenu tugu, reče knez Džon, i oplemeniti njenu krv, udajući je za kakvog Normanina. Ona je, izgleda, maloletna, pa stoga treba da damo odobrenje za njenu udaju. Šta veliš, De Brasi? Šta misliš o tome da dobiješ lepo imanje i prihode ako se oženiš Saksonkom po uzoru na sledbenike Vilijema Osvajača?

— Ako mi se zemlje budu svidele, gospodaru, odgovori De Brasi, teško da ću biti nezadovoljan zbog neveste; i duboko ću biti obavezan vašoj visosti za dobročinstvo kojim će biti ispunjena sva obećanja učinjena vašem sluzi i vazalu.

— Mi nećemo zaboraviti na tebe, reče knez Džon, a da bismo odmah pristupili delu, naređujemo našem dvorskom upravitelju da se postara za prisustvo ledi Rovene i njenog društva — to jest, sirovog seljačine njenog tutora i one saksonske voline koga je Crni Vitez oborio na današnjem turniru — na večerašnjem banketu. De Bigote, dodade obraćajući se dvorskom upravitelju, ti ćeš isporučiti ovaj naš drugi poziv tako ljubazno, da se ti Saksonci osete polaskani u svojoj gordosti, i da im bude nemoguće da ga ponovo odbiju: mada, kostiju mi Beketovih, biti ljubazan prema njima znači isto što i baciti biser pred svinje.

Toliko reče knez Džon i taman htede da da znak za polazak sa borilišta, kad mu predadoše u ruke jedno pisamce.

— Odakle? upita knez Džon gledajući u osobu koja mu ga dade.

— Iz inostranstva, gospodaru, ali ne znam odakle, odgovori dvorjanin. Ovamo ga donese jedan Francuz i reče da je jahao dan i noć da ga uruči vašoj milosti.

Knez bolje zagleda adresu, pa zatim pečat, stavljen tako da pričvrsti svilenu povesku kojom je pismo bilo obavijeno, i na kome su bila utisnuta tri krinova cveta. Zatim otvori pismo sa primetnim uzbuđenjem, koje vidno i veoma poraste kad letimice pročita sadržinu izraženu ovim rečima:

Čuvaj se, đavo je zbacio lance!

Knez preblede kao smrt, pogleda najpre u zemlju pa onda u nebo kao čovek koji je primio vest da je osuđen na smrt. Povrativši se od prvog dejstva iznenađenja, on uze Valdemara Ficurzea i De Brasija na stranu i pruži im pismo, najpre jednom, pa drugom.

— To znači, dodade drhtavim glasom, da je moj brat Ričard povratio svoju slobodu.

— Možda je lažna uzbuna ili falsifikovano pismo, reče De Brasi.

— Rukopis je kralja francuskog i njegov pečat, odgovori knez Džon.

— Onda je vreme, reče Ficurze, da sakupimo naše pristalice bilo u Jorku ili kom drugom središnjem mestu. Nekoliko dana docnije, doista će biti suviše dockan. Vaša visost mora da prekrati ovu komediju.

— Jomane i prost svet, reče De Brasi, ne treba pustiti da se raziđu nezadovoljni zbog toga što nisu uzeli učešća u igrama.

— Dan, reče Valdemar, još nije sasvim na izmaku... Neka strelci gađaju nekoliko puta u metu, pa neka im se dodeli nagrada. Time će biti dovoljno ispunjena kneževa obećanja u pogledu ovog čopora saksonskih robova.

— Hvala ti, Valdemare, reče knez, ti me podsećaš takođe da ja imam da platim dug onom bezobraznom seljaku koji je uvredio našu ličnost. Banket ćemo održati večeras, kao što smo nameravali. Ma ovo bio i poslednji čas moje moći, neka bude čas posvećen osveti i zadovoljstvu — neka brige dođu sa sutrašnjim danom.

Zvuk truba ubrzo pozva natrag one gledaoce koji su već počeli da napuštaju polje; i objavi se da knez Džon, iznenada pozvan visokim i neodložnim javnim dužnostima, mora da obustavi zabave sutrašnjeg festivala. Ali pošto nije voljan da toliki valjani jomani odu bez takmičenja u njihovoj veštini, on je raspoložen da im dopusti da, pre no što napuste borilište, sada obave takmičenje u gađanju iz luka koje je prema programu trebalo da se izvede sutradan. Najboljem strelcu dodeliće se kao nagrada lovački rog ukrašen srebrom i srebrna ešarpa bogato ukrašena medaljonom svetoga Huberta, zaštitnika lovačke veštine.

Preko trideset jomana prijaviše se isprva kao takmičari, među njima mnogi nadzornici šuma i čuvari lova u kraljevskim šumama Nidvuda i Černvuda. Ali kad strelci saznadoše s kim treba da se takmiče, preko dvadeset ih se sami povukoše od borbe, jer nisu bili voljni da dožive sramotu skoro sigurnog poraza. Jer, tih dana, veština svakog čuvenog strelca bila je isto tako dobro poznata na mnogo milja unaokolo, kao što su danas svojstva konja izvežbanog u Njumarkitu poznata onima koji posećuju taj poznati sastanak.

Smanjena lista takmičara za lovačku slavu još uvek je iznosila osam. Knez Džon siđe sa svoga kraljevskog sedišta da izbliže osmotri lica izabranih jomana, od kojih su neki nosili kraljevsku livreju. Pošto je zadovoljio svoju radoznalost ovim ispitivanjem, on potraži predmet svoje srdžbe, i primeti ga kako stoji na istom mestu i sa istim staloženim izrazom kao i prethodnog dana.

— Momče, reče knez Ion, ja sam pogodio po tvom bezobraznom brbljanju da nisi istinski ljubitelj dugačkog luka, i vidim da se ne usuđuješ da okušaš svoju veštinu sa ovakvim đidama kakvi stoje unaokolo.

— Ako dozvoli vaša milost, gospodine, odgovori joman, ja imam još jedan razlog da se uzdržim od gađanja, pored straha od poraza i sramote.

— A koji je taj drugi razlog? upita knez Džon sa osećanjem neke mučne radoznalosti u pogledu ovoga lica čiji uzrok možda ni sam ne bi umeo da objasni.

— Zato što ne znam da li smo ovi jomani i ja naviknuti da gađamo u istu metu; i zato što, sem toga, ja ne znam da li će vaša milost dodeliti i treću nagradu onome koji je nenamerno kod vas pao u nemilost.

Knez Džon se zarumene kad postavi pitanje:

— Kako se zoveš, jomane?

— Loksli, odgovori joman.

— Onda, Loksli, reče knez Džon, ti ćeš gađati kada na tebe dođe red, kad ovi jomani pokažu svoju veštinu. Ako ti odneseš pobedu, ja dodajem uz nagradu dvadeset zlatnika; a ako je izgubiš, skinuće ti se tvoja zelena odeća i udarcima lukova bićeš isteran sa borilišta zbog brbljive i bezobrazne razmetljivosti.

— A šta ako odbijem da gađam pod takvim uslovima? reče joman. Moć vaše milosti, oslonjena, kao što je, na tolike oružnike, može doista lako da mi skine odelo i da me izbatina, ali ko može da me prinudi da zategnem ili da odapnem svoj luk?

— Ako odbiješ moju poštenu ponudu, reče knez Džon, „nadzornik borilišta preseći će tetivu na tvome luku, polomiće ti luk i strele, i najuriće te odavde kao plašljivu kukavicu.

— Ne ostavljate mi nimalo povoljne izglede, gordi kneže, reče joman, kad me prinuđujete da se izložim opasnosti protiv najboljih strelaca Lestera i Strafordšajra, preteći mi sramotom ako me oni nadstreljaju. Pri svem tom, ja ću poslušati vašu volju.

— Dobro pazite na njega, oružnici, reče knez Džon, njegova srčanost popušta; bojim se da ne pokuša da pobegne od takmičenja... A vi, valjani momci, gađajte smelo; srndać i bure vina čekaju vas kao okrepljenje u onom šatoru kad nagrada bude dobijena.

Postaviše metu na gornjem kraju jednog prilaza koji je vodio prema borilištu. Takmičari zauzeše redom svoja mesta u dnu jednog prilaza, pošto je razdaljina izmeću tog mesta i mete dozvoljavala punu razdaljinu koja se nazivala streljačkim hicem. Strelci, pošto su prethodno kockom utvrdili red u gađanju, imali su da izbace jedan za drugim svaki po tri strele. Igrama je rukovodio jedan službenik nižeg reda, nazvan nadzornik igara; jer, smatralo se da bi visoki rang maršala poprišta bio umanjen da su oni pristali da vode nadzor nad jomanskim igrama.

Nastupajući jedan po jedan, strelci izbaciše svoje strele jomanski i valjano. Od dvadeset i četiri strele, izbačene jedna za drugom, deset se zabiše u metu; ostale se poređaše tako blizu nje, da je to, s obzirom na udaljenost mete, smatrano dobrim gađanjem. Od deset strela koje pogodiše u metu, sve u unutrašnjem krugu izbacio je Hubert, šumar u službi Malvoazena, koji prema tome bi proglašen pobednikom.

— A sada, Loksli, reče knez Džon sa jetkim osmehom smelom jomanu, hoćeš li da pokušaš da se ogledaš sa Hubertom, ili ćeš luk, kajas i tobolac da predaš nadzorniku igara?

— Pošto to ne bi bilo ništa bolje, reče Loksli, prinuđen sam da okušam sreću; pod uslovom da, kad izbacim dve strele na onu Hubertovu metu, izbacim jednu u metu koju ću ja postaviti.

— To je pošteno, odgovori knez Džon, i to ti se neće odbiti. Ako tučeš ovoga razmetljivca Huberta, ja ću ti napuniti rog srebrnjacima.

— Čovek može da učini samo ono što može, odgovori Hubert, ali moj deda je dobro gađao dugačkim lukom kod Hestingsa, i ja se nadam da neću osramotiti njegovu uspomenu.

Ukloniše prvu metu i postaviše na njeno mesto čistu metu iste veličine. Hubert, kao pobednik u prvoj utakmici, imao je pravo da gađa prvi. On je nišanio veoma pažljivo, dugo mereći odstojanje okom, dok je u ruci držao zategnuti luk sa strelom na tetivi. Najzad iskorači i, podigavši luk opruženom levom rukom tako da hvatište dođe skoro u istu ravan sa njegovim licem, zateže tetivu do uha. Strela zviznu kroz vazduh i pogodi u unutrašnji krug, ali ne sasvim u središte.

— Nisi uzeo u obzir vetar, Huberte, reče njegov protivnik zatežući luk, inače bi pogodak bio bolji.

Rekavši to, Loksli stupi na određeno mesto ne zadržavajući se nimalo oko nišanjenja, i izbaci svoju strelu na izgled tako bezbrižno, kao da nije ni gledao u metu. On je Hubertu govorio u istom trenutku kad strela napusti tetivu, pa ipak ona pogodi u metu za dva inča bliže beloj tački koja je označavala središte, no Hubertova strela.

— Nebeske mi svetlosti, reče knez Džon Hubertu, ako dozvoliš da te ovaj otpadnički nitkov pobedi, zaslužićeš vešala!

Hubert je imao samo jednu omiljenu rečenicu za sve prilike:

— Ako bi vaša visost htela i da me obesi, reče on, čovek može da učini samo ono što može da učini. Pa ipak, gospodine, moj deda dobro je zatezao luk.

— Neka đavo nosi tvoga dedu i sav njegov porod! prekide ga Džon. Gađaj, nitkove, i gađaj što bolje možeš, ili teško tebi!

Ovako opomenut Hubert ponovo zauze svoje mesto, i ne zanemarujući opreznost na koju mu je ukazao njegov protivnik, on učini što je potrebno da bi se uzeo u obzir lak dašak vetra, koji se bio podigao, i odape tako uspešno da njegova strela pogodi u samo središte mete.

„Živeo Hubert! Živeo Hubert!“ klicala je svetina, više zainteresovana za jednu poznatu ličnost nego za stranca. „U sred srede! U sred srede! Živeo Hubert!“

— Ovaj hitac ne možeš nadmašiti, Loksli, reče knez Džon uvredljivo se smešeći.

— Bar ću mu strelu okrznuti, odgovori mirno Loksli.

I izbacivši svoju strelu sa nešto malo više pažnje no maločas, on pogodi tačno strelu njegovog takmaca koja ode u paramparčad.

Svet koji je stajao okolo bio je tako zapanjen ovom izvanrednom veštinom, da nije umeo ni da da oduške svome iznenađenju uobičajenom drekom. „Ovo mora da je đavo, a ne čovek od krvi i mesa“, prošaputaše jomani jedan drugom; „ovakvo gađanje nije se videlo nikada otkad je prvi luk zategnut u Britaniji.“

— A sada, reče Loksli, zamoliću vašu milost za dozvolu da postavim jednu metu kakva se upotrebljava u severnom kraju zemlje; i neka je dobrodošao svaki valjani joman koji pokuša da gađa u nju da bi dobio osmeh voljene devojke.

Zatim se okrete da izađe iz borilišta.

— Neka me vaši stražari prate, reče, ako vam je volja; idem samo da odsečem prut u najbližem vrbovom žbunju.

Knez Džon dade znak da nekoliko pratilaca pođu za njim da ne bi pobegao; ali među gledaocima se začu „Sramota! Sramoga!“ i to ga navede da promeni svoju nedostojnu nameru.

Loksli se skoro odmah vrati sa vrbovim prutom otprilike pet stopa dugačkim, potpuno pravim i debelim skoro kao čovečiji palac. Poče veoma mirno da ga ljušti primećujući u isti mah da je to brukanje njegove veštine kad se od valjanog šumskog čoveka traži da gađa u metu kakva je maločas upotrebljavana.

— Što se mene lično tiče, reče on, i u zemlji u kojoj sam odrastao ljudi bi mogli da uzmu za svoju metu i okrugli sto kralja Artura za kojim je sedelo šezdeset vitezova. Dete od sedam godina moglo bi da pogodi u onu metu i to sa tupom strelom; ali, dodade koračajući polagano do drugog kraja borilišta i zabadajući vrbov prut uspravno u zemlju, ko pogodi ovaj prut na sto jardi, toga ja nazivam strelcem dostojnim da nosi luk i tobolac pred kraljem, pa makar to bio i silni kralj Ričard glavom.

— Moj deda, reče Hubert, zatezao je dobro luk u bici kod Hestingsa, i nikad u svome životu nije gađao u ovakvu metu, pa neću ni ja. Ako ovaj joman rascepi prut, ja se priznajem pobeđenim — ili, tačnije, ja ustupam pred đavolom koji je u njegovom prsluku, a ne uzmičem ni pred kakvom ljudskom veštinom. Čovek može da čini samo ono što može, i ja neću gađati tamo gde sam siguran da ću izgubiti. Mogao bih isto tako da gađam u ivicu mantije nekog sveštenika, ili u vlat pšenice, ili u sunčev zrak, kao u onaj svetlucavi beli štap koji jedva vidim.

— Kukavičko pseto! reče knez Džon. Loksli, momče, gađaj ti; a ako pogodiš u tu metu, ja ću reći da si prvi čovek koji je ikada tako nešto učinio. Bilo kako mu drago, ti nam nećeš kukurekati naprazno hvalisanjem o nadmoćnoj veštini.

— Učiniću sve što mogu, što rekao Hubert, odgovori Loksli, niko ne može učiniti više od toga.

Rekavši to, on opet zape svoj luk, ali sada pogleda pažljivo svoje oružje i promeni tetivu. jer držaše da nije više sasvim okrugla, pošto beše nešto oštećena od prva dva hica. Zatim uze da nišani sa nešto više odmeravanja, a gledaoci očekivahu događaj u ćutanju, bez daha. Strelac opravda njihovo mišljenje o njegovoj veštini. Njegova strela rascepi vrbov prut koji je gađao. Ovo je bilo propraćeno radosnim klicanjem; pa čak i knez Džon, diveći se Lokslijevoj veštini, izgubi za trenutak osećanje neraspoloženja prema njegovoj ličnosti.

— Ovih dvadeset srebrnjaka, reče on, koje si zajedno sa rogom pošteno dobio, tvoji su; mi ćemo ih pretvoriti u pedeset ako hoćeš da primiš livreju i službu kod nas kao joman u našoj telesnoj gardi i da budeš uz našu ličnost. Jer, nikad tako jaka ruka nije zategla luk, ili tako oštro oko uputilo strelu.

— Oprosti mi, plemeniti kneže, reče Loksli, ali ja sam se zavetovao da ako ikad stupim u službu, to će biti kod tvoga kraljevskog brata, kralja Ričarda. Ovih dvadeset srebrnjaka ostavljam Hubertu, koji je danas tako valjano zatezao svoj luk kao i njegov deda kod Hestingsa. Da njegova skromnost nije odbila takmičenje, on bi pogodio prut kao i ja.

Hubert odmahnu glavom kad, ustežući se, primi strančev dar, a Loksli, želeći da izbegne dalje posmatranje, pomeša se sa gomilom i više ga ne videše.

Pobednički strelac možda ne bi tako lako umakao Džonovoj pažnji, da knez nije imao druge brige i važnija razmišljanja koja su se tiskala u njegovoj svesti toga trenutka. Kad je davao znak za odlazak sa borilišta, on pozva svoga komornika i naredi mu da odmah trkom odjuri do Ašbija i da potraži Jevrejina Isaka. „Reci psu“, naredi on, „da mi pošalje pre sunčevog zalaska dve hiljade kruna. On zna kakav je zalog; ali možeš kao znak da mu pokažeš ovaj prsten. Ostatak novca mora da bude isplaćen u Jorku u roku od šest dana. Ako to propusti ja ću imati kožu neverničkog nevaljalca. Pazi da ga ne mimoiđeš u putu; taj Jevrejin verovatno nije daleko izmakao, jer je danas prisustvovao turniru i dičio se svojim popljačkanim nakitom.“

Govoreći tako, knez uzjaha svoga konja pa i sam pođe u Ašbi, a posle njegovog odlaska i gomila gledalaca se rasturi i raziđe se.

XIV
GOZBA

U grubu raskoš opremljeni,

Kad je staro viteštvo pokazivalo

Sjaj svojih junačkih igara,

Poglavice sa perjanicama i dame u brokatu

Sakupljahu se na trube zvuk

U visoko zasvođenoj dvornici kakvoga gordog zamka.

Vorton

Knez Džon je priredio svoju veliku svečanost u zamku Ašbi. To nije bila ona ista građevina čije veličanstvene ruševine još uvek zanimaju putnika a koja je bila podignuta u docnije doba od strane lorda Hestingsa, velikog komornika Engleske, jedne od prvih žrtava tiranije Ričarda Trećeg, a više poznat kao jedna od Šekspirovih ličnosti no po svom ugledu u istoriji. Zamak i grad Ašbi pripadali su u to vreme Rodžeru Kvinsiju, grofu od Vinčestra, koji je, u vreme kad se naša priča odigrava, bio u svetoj zemlji. Knez Džon za to vreme zauze zamak i raspolagaše njegovim dobrima bezobzirno; pa kako je i sada nastojao da ljude zaseni svojim gostoprimstvom i sjajem, beše izdao nalog za velike pripreme da bi banket ispao što raskošniji.

Kneževi nabavljači, koji su ovom kao i u drugim prilikama vršili punu kraljevsku vlast, slistiše po zemlji sve što se moglo sakupiti a što je izgledalo pogodno za trpezu njihovog gospodara. Gosti su bili pozvani u velikom broju; a kako je tada osećao potrebu da zadobije popularnost, knez Džon proširi svoj poziv i na mali broj istaknutih saksonskih i danskih porodica, kao i na normansko više i niže plemstvo u okolini. Iako prezreni i poniženi u običnim prilikama, Anglosaksonci su svojim velikim brojem predstavljali veliku snagu u građanskom ratu koji se izgleda približavao, pa se stoga nametala kao očigledna politička mera da se zadobije popularnost kod njihovih vođa.

Kneževa je, dakle, namera bila, i on se nje neko vreme držao, da se prema svim gostima ponaša s neuobičajenom ljubaznošću, na koju su oni malo bili navikli. Ali, iako niko nije sa manje obzira svoje obične navike i osećanja potčinjavao svom interesu, bila je nesreća ovoga kneza što je njegova lakoumnost stalno izbijala i rušila ono što je bilo dobijeno njegovim ranijim pretvaranjem.

Svoju nestalnu narav pokazivao je još čuvenim slučajem u Irskoj gde ga je njegov otac, Henrih Drugi, poslao sa ciljem da pridobije naklonost stanovnika te nove i važne tekovine engleske krune. Tom prilikom irske poglavice takmičile su se ko će prvi mladome knezu odati lojalno počast i pružiti mu poljubac mira. Ali, umesto da uljudno primi njihove pozdrave, Džon i njegovi obesni pratioci nisu mogli da odole iskušenju da čupaju dugačke brade irskih poglavica; takvo je ponašanje, kao što se može n očekivati, bilo primljeno sa velikom srdžbom od strane tih uvređenih dostojanstvenika, i bilo je od kobnih posledica za englesku vladavinu u Irskoj. Potrebno je imati u vidu ovu nestalnost Džonovog karaktera, kako bi čitalac mogao da razume njegovo ponašanje za vreme ove večeri.

Izvršujući odluku koju je bio doneo u svojim staloženijim trenucima, knez Džon dočeka Sedrika i Atelstena sa velikom ljubaznošću, i izrazi svoje razočaranje, ali bez srdžbe, kad Sedrik navede Rovenino neraspoloženje kao razlog što se nije odazvala njegovim milostivim pozivima. Sedrik i Atelsten bili su odeveni u starinsko saksonsko ruho, koje samo po sebi nije bilo ružno, a za sadanju priliku načinjeno od bogatog materijala, ali je ono bilo tako staromodno po obliku i izgledu i tako različito od odeće drugih gostiju, da knez Džon dobi mnogo u očima Valdemara Ficurzea što se uzdrža od smeha pri prizoru koji je za tadašnju modu bio smešan. Pri trezvenijem rasuđivanju, kratka tesna dolama i dugi ogrtač Saksonaca bejahu graciozniji i predstavljahu pogodniju odeću no što je normanska nošnja, jer je kod ove donju odeću činio jedan dugački prsnik, tako širok da je ličio na košulju ili na kočijašku bluzu, preko čega je dolazio veoma mali ogrtač, koji nije bio podoban da onoga koji ga nosi zaštiti od hladnoće i kiše, a jedini cilj mu je bio, kako izgleda, da pokaže onoliko krzna, veza i dragog kamenja koliko je krojačeva veština mogla na njega da stavi. Imperator Karlo Veliki⁵⁰, za čije vlade su ti ogrtači bili uvedeni, bio je izgleda vrlo ljut zbog nezgoda ove odeće. „Za ime neba“, govorio bi on, „kakvom cilju služe ovi potkušeni ogrtači? Kad smo u postelji ne služe nam kao pokrivač; kad smo na konju, ne štite nas od vetra i kiše, a kad sedimo, ne štite nam noge od vlage i mraza.“

Pri svem tom, i pored carskih prekora, kratki ogrtači ostadoše u modi sve do vremena o kome govorimo, a naročito među kneževima Anžujskog doma. Oni su stoga bili u opštoj upotrebi među dvorjanima kneza Džona. A dugi ogrtač, saksonska haljina, bio je veoma ismevan.

Gosti su sedeli za stolom koji se ugibao pod količinom dobrih jela. Mnogobrojni kuvari, koji su svuda pratili kneza, razvili su svu svoju veštinu u menjanju oblika u kojima su obično namirnice bile služene, i davali im takav vid da savršeno izgube svoj prirodni izgled, i u tome su uspevali skoro isto tako dobro kao i moderni učitelji kuvarske veštine. Pored jela domaćeg porekla bilo je raznih luksuznih jestiva donesenih iz stranih zemalja, velika količina skupocenih kolača i drugih slatkiša koji su služeni samo na trpezama najvišeg plemstva. Banket je bio krunisan najboljim vinima, stranim i domaćim.

Ali, iako raskošni, normanski plemići po pravilu nisu bili neumereni. Uživajući u zadovoljstvima trpeze, oni su težili delikatnostima, ali su izbegavali preterivanja i bili su gotovi da proždrljivost i pijančenje pripišu pobeđenim Saksoncima, kao poroke svojstvene njihovom nižem rodu. Ali knez Džon i oni koji su nastojali da zadobiju njegovu naklonost podržavajući njegovim slabostima bili su skloni da preterano uživaju u zadovoljstvima tanjira i pehara; a poznato je da je i njegova smrt nastupila usled toga što se bio prejeo bresaka i preterano napio mladoga piva. Njegovo ponašanje, međutim, bilo je izuzetak od opšteg ponašanja njegovih zemljaka.

Sa pritvornom ozbiljnošću, narušenom samo prikrivenim znacima jedan drugome, normanski vitezovi i plemići posmatrali su nespretno ponašanje Atelstenovo i Sedrikovo na gozbi, na čiji ceremonijal ovi nisu bili naviknuti. I dok je njihovo ponašanje, tako, bilo predmet zajedljivog podsmevanja, nevični Saksonci u neznanju prekršiše mnoga proizvoljna pravila ustanovljena za ophođenje u društvu. A poznata je stvar da čovek može sa više nekažnjivosti da se ogreši o istinsku otmenost ili moralnost, nego ako se pokaže neznalica u najsitnijim pitanjima pomodne etikecije. Tako Sedrik, zato što obrisa ruke ubrusom umesto da sačeka da se osuše dok se rukama graciozno maše po vazduhu, bejaše mnogo smešniji nego njegov drug Atelsten, kad smaza kao samo svoj deo čitavu veliku paštetu napravljenu od najskupocenijih inostranih delikatesa. Ali kada je ozbiljnim unakrsnim ispitivanjem utvrđeno da ten od Koningsburga (ili franklin, kako ga Normani nazivahu) nije imao ni pojma šta je proždrao, i da je sadržinu paštete smatrao za ševe ili golubove, dok su to u stvari bili čvorci i slavuji, njegovo iznenađenje ga učini veoma smešnim, a u stvari se više trebalo smejati njegovoj proždrljivosti.

Najzad se duga gozba završi; i, dok je pehar brzo kružio, ljudi su govorili o podvizima završenog turnira, o nepoznatom pobediocu u streljačkim igrama, o Crnom Vitezu, koga je samopregor naveo da se povuče od časti koju beše zadobio, i o hrabrom Ajvanhu, koji je tako skupo platio časti dana. O svemu se razgovaralo sa vojničkom otvorenošću, a šala i smeh orili su se dvornicom. Samo je čelo kneza Džona bilo natušteno za vreme ovih razgovora; kao da je neka teška briga uznemiravala njegov duh, i tek kad bi s vremena na vreme dobio znake od svojih pratilaca, on je pokazivao interesovanje za ono što se oko njega dešava. Tada bi se trgao, ispio pehar vina da podigne svoju hrabrost, i umešao bi se u razgovor kakvom primedbom učinjenom odsečno i nasumce.

— Ispijam ovaj pehar, reče on, u zdravlje Vilfreda Ajvanha, pobednika na turniru, i žalim što se zbog rana ne nalazi za našim stolom; napunimo svi pehare da napijemo zdravicu, a naročito ti, Sedriče od Rotervuda, uvaženi oče, čiji sin toliko obećava.

— Ne, gospodaru, odgovori Sedrik ustajući i spuštajući na sto svoj netaknuti pehar, ja ne dajem ime sina neposlušnome mladiću koji je jedanput prešao preko mojih naređenja i napustio običaje i navike svojih otaca.

— Nije moguće, uzviknu knez Džon, vešto izigravajući začuđenost, da jedan tako hrabar vitez bude nedostojan i neposlušan sin!

— Pa ipak, gospodaru, odgovori Sedrik, tako stoji stvar sa tim Vilfredom. On je napustio moje skromno obitalište da bi se pomešao sa veselim plemstvom na dvoru tvoga brata, gde se izvežbao u tim konjičkim igrama, koje vi toliko cenite. On je moj dom napustio protivno mojoj želji i mome naređenju; a u doba Alfredovo to bi se smatralo kao neposlušnost; oh, i bio bi teško kažnjiv zločin.

— Na žalost, odgovori knez Džon sa dubokim uzdahom pretvorne simpatije, pošto je tvoj sin sledbenik moga nesrećnog brata, ne treba se ni pitati od koga je naučio lekciju sinovljeve neposlušnosti.

Tako govoraše knez Džon, svesno zaboravljajući da se od svih sinova Henriha Drugog, mada nijedan nije bio bez te mane, on sam najviše isticao nezahvalnošću prema svome ocu.

— Ja mislim, reče on posle kratkog zastanka, da je moj brat nameravao da svome miljeniku da bogato imanje Ajvanho.

— On ga je time obdario, odgovori Sedrik, i to je jedan od ne malih povoda za moju svađu sa sinom, jer se on priklonio da kao feudalni vazal drži ona ista dobra koja su njegovi preci držali kao slobodno i samostalno pravo.

— Mi ćemo onda dobiti tvoj pristanak, dobri Sedriče, reče knez Džon, da tu zemlju damo jednoj ličnosti čije dostojanstvo neće biti umanjeno time što će držati zemlju britanske krune... Ser Redžinalde Fron de Bef, reče okrećući se tome baronu, nadam se da ćeš ti dobro čuvati baroniju Ajvanho, tako da ser Vilfred ne izazove nezadovoljstvo svoga oca ulazeći ponovo u to imanje.

— Svetoga mi Antonija, odgovori džin crnih veća, ja ću pristati da me vaša visost drži za Saksonca, ako bilo Sedrik ili Vilfred ili najbolji od onih u kojima teče engleska krv otmu od mene dar kojim me je vaša visost milostivo počastvovala.

— Ko god te naziva Saksoncem, gospodine barone, odgovori Sedrik uvređen načinom izražavanja kojim su Normani najčešće izražavali svoj uobičajeni prezir prema Englezima, taj će ti ukazati počast isto toliko veliku koliko i nezasluženu.

Fron de Bef htede da odgovori, ali ga preduhitri knez Džon čija obest i lakoumnost dobiše podsticaj.

— Izvesno, reče on, gospodo moja, plemeniti Sedrik govori istinu, i njegova rasa može da polaže pravo na prvenstvo pred nama isto toliko dužinom svoje loze, kao i dužinom svojih ogrtača.

— Oni odista idu ispred nas i na bojištu, kao divljač pred psima, reče Malvoazen.

— I s pravom mogu da idu ispred nas, reče opat Emer, i ne zaboravite njihovu daleko veću pristojnost i dostojanstvenost njihovog držanja.

— Svojom naročitom uzdržljivošću i umerenošću, reče De Brasi zaboravljajući plan kojim mu je obećana saksonska nevesta.

— Zajedno sa hrabrošću i držanjem, reče Brijan de Boa Gilber, kojim su se odlikovali kod Hestingsa, kao i drugde.

Dok su dvorjani sa blagim izrazom i osmehom na licu sledili svi redom primer svoga kneza, i upućivali po jednu strelu ismevanja Sedriku, Saksončevo lice beše se zažarilo od srdžbe, i njegov vatreni pogled prelazio je sa jednog na drugog, kao da ga je brzo nizanje tako mnogo uvreda sprečavalo da svakome redom odgovori, kao što gonjeni bik, okružen svojim mučiteljima, ne zna koga među njima da izabere kao neposredni predmet svoje osvete. Najzad, on progovori glasom upola prigušenim od srdžbe, i, obraćajući se knezu Džonu kao izazivaču i nosiocu svih uvreda koje je primio, reče:

— Ma kakve bile ludosti i poroci naše rase, jedan Saksonac bio bi smatran za nideringa (najsnažniji izraz za prezrenu bezvrednost), kad bi u svojoj sopstvenoj dvornici, i dok njegov sopstveni pehar vina kruži unaokolo, postupio ili dozvolio da se postupa sa jednim bezazlenim gostom kao što danas vaša visost gleda da se prema meni čini. I ma kakva da je bila nesreća naših otaca na bojištu kod Hestingsa, bar oni bi mogli da ćute — ovde on pogleda na Fron de Befa i hramovnika — koji su za ovo malo časova jedanput pa zatim opet izgubili sedlo i uzengije pred kopljem jednoga Saksonca.

— Vere mi, zajedljiva šala, reče knez Džon. Kako vam se sviđa, gospodo? Naši saksonski podanici podižu se duhom i hrabrošću; postaju oštroumni i smeli u držanju, u ova nemirna vremena... Šta velite, gospodo? Ove mi dobre svetlosti, ja smatram da bi najbolje bilo da se dohvatimo naših galija pa da se blagovremeno vratimo u Normandiju.

— Iz straha od Saksonaca? reče De Brasi, smejući se; nije nam potrebno nikakvo oružje sem naših lovačkih kopalja da savladamo te veprove.

— Dosta sa vašim podsmesima, gospodo, reče Ficurze. I bilo bi dobro, dodade, obraćajući se knezu, da vaša visost uveri uvaženog Sedrika da u ovoj šali jednoga stranca, koja mora da zvuči vrlo grubo u ušima, nije bilo nikakve namere da se on vreća.

— Uvreda? odgovori knez Džon uzimajući opet učtivo držanje; uveren sam da niko neće pomisliti da sam imao nameru, ili da sam mogao dozvoliti, da ma ko bude vređan u mome prisustvu. Evo, ja dižem svoj pehar u zdravlje Sedrika kad on odbija da pije u zdravlje svoga sina.

Pehar ode unaokolo usred dobro simuliranog odobravanja dvorjana, što ipak na Sedrika ne ostavi onaj utisak na koji se smeralo. On od prirode nije imao oštro zapažanje, ali su isuviše potcenjivali njegovo razumevanje oni koji držahu da će ovaj laskavi kompliment izbrisati osećanje ranije uvrede. Sedrik je ćutao i onda kad kraljevska zdravica pođe unaokolo „u zdravlje ser Atelstena od Koningsburga“.

Vitez se pokloni i pokaza da je počastvovan time što V odgovor na zdravicu iskapi veliki pehar.

— A sada, gospodo, reče knez Džon, koga je popijeno vino počelo da zagreva, pošto smo odali priznanje našim saksonskim gostima, zamolićemo ih da se oduže našoj ljubaznosti... Uvaženi tene, nastavi knez, obraćajući se Sedriku, možemo li da te zamolimo da nam imenuješ nekoga Normanina čiji bi pomen najmanje zaprljao tvoja usta, pa da zatim peharom vina spereš svu gorčinu koju bi zvuk toga imena za sobom ostavio.

Ficurze ustade od stola dok je knez govorio i, primakavši se iza sedišta Saksončevog, prošapta mu da ne propusti priliku da učini kraj neljubaznostima izmeću dveju rasa imenujući kneza Džona. Saksonac ništa ne odgovori na to lukavo nagovaranje, već ustade, napuni svoj pehar do ivice, pa se obrati knezu Džonu ovim rečima:

— Vaša visost zatražila je da imenujem jednog Normanina koji zaslužuje da ga se setimo na našoj gozbi. To možda predstavlja težak zadatak, jer se time rob poziva da peva slavopojku gospodaru; poziva se pobeđeni, pritisnut svim tegobama koje sa sobom donosi zavojevanje, da slavi zavojevača; pa ipak, ja ću imenovati jednog Normanina — prvog po oružju i po položaju — najboljeg i najplemenitijeg u njegovoj rasi. I usne koje odbiju da nazdrave njegovoj zasluženoj slavi ja nazivam lažljivim i beščasnim, i takvim ću ih smatrati celog mog života. Ispijam ovaj pehar u zdravlje Ričarda Lavljeg Srca!

Knez Džon je očekivao da će njegovo ime završiti Saksončev govor; on se trže kad ime njegovog uvređenog brata bi tako neočekivano pomenuto. Mehanički podiže pehar vina do svojih usana, a zatim ga opet spusti da bi video ponašanje društva na tako neočekivan poziv. Mnogi smatrahu da je isto tako neuputno usprotiviti se pozivu kao i saglasiti se sa njim. Neki, opet, stari i iskusni dvorjani, potpuno imitiraše primer samoga kneza podigavši pehar do usana, i spustiše ga opet ispred sebe na sto. Bilo ih je mnogo koji sa plemenitijim osećanjem uzviknuše: „Da živi kralj Ričard; i neka nam se što brže vrati!“ A malo njih, među kojima bejahu Fron de Bef i hramovnik u tupom preziru ostaviše svoje pehare nedirnute pred sobom. Ali niko se ne usudi da se neposredno usprotivi zdravici izrečenoj u zdravlje vladajućeg monarha.

Pošto je uživao u svome trijumfu otprilike jedan minut, Sedrik reče svome drugu:

— Diži se, plemeniti Atelstene! Ovde smo dovoljno dugo ostali pošto smo se odužili za gostoprimljivu ljubaznost na banketu kneza Džona. Oni koji žele da saznaju više o našim grubim saksonskim običajima moraju od sada da nas potraže u domovima naših otaca, jer smo videli dovoljno kraljevskih banketa i dovoljno normanske ljubaznosti.

Rekavši to, on se diže i napusti gozbenu dvornicu, a za njim Atelsten i nekoliko drugih gostiju, koji, pripadajući saksonskoj lozi, bejahu uvređeni zajedljivošću kneza Džona i njegovih dvorjana.

— Kostiju mi svetoga Tome, reče knez Džon kad oni odoše, saksonski gejaci imali su danas bolji dan, i povukoše se u trijumfu!

— Pili smo i klicali smo, reče opat Emer, vreme bi bilo da ostavimo naše vinske boce.

— Kaluđer ima neku lepu grešnicu da ispovedi noćas, pa se toliko žuri da ode, reče De Brasi.

— Nije tako, gospodine viteže, odgovori opat, već moram večeras da pređem nekoliko milja na svom putu kući.

— Razilaze se, prošaputa knez Ficurzeu; njihov strah ide ispred događaja i ovaj kukavički opat je prvi koji otpada od mene.

— Ne boj se, gospodaru, reče Valdemar, ja ću mu izneti razloge koji će ga navesti da nam se pridruži kad budemo držali sastanak u Jorku... Gospodine opate, reče on, moram da govorim s tobom nasamo pre nego što se popneš u sedlo.

Ostali gosti se brzo raziđoše, a ostadoše samo oni koji su bili neposredno vezani za kneza Džona, kao i njegova pratnja.

— Ovo je, dakle, rezultat tvog saveta, reče knez, okrenuvši srdito lice Ficurzeu, i da mi za mojim sopstvenim stolom prkosi pijani saksonski prostak, i da, na sam zvuk imena moga brata, ljudi otpadaju od mene kao da sam kužan?

— Imaj strpljenja, gospodaru, odgovori njegov savetnik. Ja bih mogao da odbijem tvoju optužbu i da karam nepromišljenu lakomislenost koja je pokvarila moj plan i preovladala nad tvojim ispravnim rasuđivanjem. Ali sada nije vreme za prebacivanja. De Brasi i ja idemo odmah među ove kolebljive kukavice i ubedićemo ih da su otišli isuviše daleko a da bi mogli da uzmaknu.

— Sve će to biti uzalud, reče knez Džon koračajući nesigurno po dvornici i govoreći sa uzbuđenjem kome je znatno doprinosilo popijeno vino. Biće to uzalud; oni su videli rukopis na zidu,⁵¹ primetili su lavlju šapu na pesku, čuli su kako njegova sve bliža ruka trese šumu, i ništa njihovu hrabrost povratiti neće.

— Neka bi dao bog, šanu Ficurze De Brasiju, da nešto povrati njegovu sopstvenu hrabrost! I na sam pomen imena njegovog brata hvata ga groznica. Nesrećni su savetnici jednog kneza kome nedostaje čvrstina kako u dobru tako i u zlu!

XV
MRAČNI NAUM

A on misli, — ha, ha, ha — on misli

Da sam ja sluga i oruđe njegove volje.

Pa lepo, nek je i tako; kroz metežni lavirint

Što njegove spletke i nisko ugnjetavanje moraju da stvore,

Ja ću sebi prokrčiti put ka stvarima višim.

A ko će reći da je to zlo?

Bazil, Tragedija

Nikad pauk nije imao više muke da iskrpi pokidanu mrežu svoga tkanja, no što je imao Valdemar Ficurze da ponovo sjedini rasturene članove zavere kneza Džona. Malo je njih bilo vezano za kneza Džona zbog naklonosti, a niko zbog njegovih ličnih osobina. Bilo je stoga potrebno da Ficurze stavi pred njih nove izglede na korist i da ih podseti na koristi koje sada uživaju. Mladim i razuzdanim plemićima stavljao je u izgled nekažnjivu raskalašnost i nekontrolisano pijančenje; slavoljubivima moć vlasti, a lakomima mogućnosti za povećanje bogatstva i proširenje poseda. Vođi najamnika dobiše darove u zlatu — dokaz koji je za njihovu prirodu najubedljiviji, i bez koga bi svi drugi ostali uzaludni. Obećanja su deljena još izdašnije nego novac od strane ovoga preduzimljivog agenta; i, najzad, ništa nije propušteno što bi moglo da opredeli kolebljive ili da nadahne klonule.

O povratku kralja Ričarda govorio je kao o događaju koji je potpuno izvan domašaja mogućnosti; no kad je opazio, iz pogleda koji odaju nevericu ili iz neizvesnih odgovora koje je dobijao, da je to bila bojazan kojom najviše behu obuzete misli njegovih saučesnika, on je smelo govorio o tome događaju, ako se stvarno i desi, kao o nečem što ne može da pokvari njihovu političku računicu.

Ako se Ričard vrati, govorio je Ficurze, on se vraća da obogati svoje potrebite i osiromašene krstaše na štetu onih koji nisu pošli za njim u svetu zemlju. Vraća se da pozove na strašno polaganje računa one koji su za vreme njegovog odsustva činili ma šta što bi se moglo tumačiti kao povreda ili narušavanje zemaljskih zakona ili privilegija krune. Vraća se da se sveti redovima hramovnika i jovanovaca zbog naklonosti koju su pokazivali prema Filipu francuskom za vreme ratovanja u svetoj zemlji. Vraća se, najzad, da kazni kao buntovnika svakog pristalicu njegovog brata, kneza Džona. Jeste li uplašeni od njegove sile? nastavljao je vešti poverenik ovoga kneza; mi priznajemo da je jak i hrabar vitez; ali sad nije vreme kralja Artura, kad je jedan borac mogao da se sukobi sa čitavom vojskom. Ako se Ričard odista vrati, on će se vratiti sam, bez pristalica — bez prijatelja. Kosti njegovih hrabrih boraca bele se po pesku Palestine. Ono malo njegovih sledbenika što se otuda vratilo, dolutalo je ovamo kao taj vitez Ajvanho, kao prosjaci i slomljeni ljudi... A šta kažete o prvenstvu po rođenju? nastavljao je on u odgovor onima koji su isticali obzire u tome pogledu. Je li Ričardovo pravo prvorodstva izvesnije no što je bilo pravo vojvode Roberta od Normandije, najstarijeg sina Vilijema Osvajača? Pa ipak su Vilijem Crveni i Henrik, njegov drugi i treći brat, sa uspehom njemu bili pretpostavljeni glasom naroda. Robert je imao sve vrline koje bi se mogle isticati u korist Ričarda; bio je odvažan vitez, dobar vođ, darežljiv prema prijateljima i prema crkvi, i, kao kruna svega, krstaš i osvajač svetoga groba; pa ipak je umro kao slep i bedan sužanj u Kardifskom zamku, jer se usprotivio volji naroda koji je odlučio da on njime ne vlada. Naše je pravo, završavao je on, da izaberemo onoga čiji će izbor najbolje unapređivati interese plemstva. Po ličnoj vrednosti, dodade on, „moguće je da knez Džon zaostaje za svojim bratom Ričardom, ali kad se uzme u obzir da se ovaj poslednji vraća sa mačem osvete u ruci, dok prvi pruža nagrade, imunitete, privilegije, bogatstvo i počasti, nema dvoumljenja koga mudro plemstvo treba da podrži kao kralja.

Ovi i mnogi drugi razlozi, od kojih su neki bili prilagođeni posebnim prilikama onih kojima se obraćao, imadoše očekivanu vrednost kod plemića, privrženika kneza Džona. Većina ih pristade da dođe na predloženi sastanak u Jork s ciljem da se izvrše potrebne pripreme za krunisanje kneza Džona.

Bilo je dockan u noć, kad Ficurze, umoran i iscrpljen raznim naporima, ali ipak postigavši rezultat, vraćajući se u zamak Ašbi, susrete De Brasija, koji beše zamenio svoje svečano odelo jednom kratkom zelenom kabanicom sa čakširama od iste takve tkanine i boje, sa kožnim kalpakom, kratkim mačem, rogom obešenim preko ramena, dugim lukom u ruci i svežnjem strela zadevenih za pojas. Da je Ficurze ovu priliku sreo u nekom spoljnom odeljenju, prošao bi pored nje ne zapazivši je, kao da je kakav stražar ili joman; ali našavši ga u jednoj unutrašnjoj dvorani, zagleda ga sa više pažnje i poznade normanskog viteza u odelu engleskog jomana.

— Kakva je to lakrdija, De Brasi? reče Ficurze pomalo ljutito, je li sad vreme za božićne šale i čudne maskarade, kad sudbina našeg gospodara, kneza Džona treba da se odluči? Zašto nisi išao kao ja među one strašljive kukavice koje užasava i samo ime kralja Ričarda, kao kad se deci pomene ime Saracena?

— Ja sam se brinuo za svoje sopstvene poslove, odgovori De Brasi mirno, kao što si ti, Ficurze, mislio na svoje poslove.

— Ja se bavim svojim poslovima?? odazva se Valdemar; ja sam bio zauzet poslovima kneza Džona, našeg zajedničkog zaštitnika.

— Kao da ti za to imaš kakav drugi razlog, Valdemare, reče De Brasi, do unapređenje svojih ličnih interesa? De, de, Ficurze, nas dvojica se dobro znamo; tvoj cilj je ambicija, moj je zadovoljstvo, a ti ciljevi odgovaraju našoj različitoj starosti. O knezu Džonu ti misliš isto što i ja: da je isuviše slab da bi bio odlučan vladalac, suviše tiranski da bi bio pogodan vladalac, suviše bezobrazan i uobražen da bi bio omiljen vladalac, suviše nestalan i plašljiv da bi dugo ostao kakav bilo vladalac. Ali on je vladalac pomoću koga se Ficurze i De Brasi nadaju da se podignu i da napreduju; i stoga ga ti pomažeš tvojom politikom, a ja kopljima mojih slobodnih drugova.

— Saveznik od koga se imam čemu nadati, reče Ficurze nestrpljivo; koji izigrava ludu u trenutku krajnje nužde! Šta, do đavola, nameravaš tako smešno prerušen u ovome tako prešnom trenutku?

— Da nabavim ženu, odgovori De Brasi hladno, onako kako je to činilo Venijaminovo pleme.

— Venijaminovo pleme? reče Ficurze. Ne razumem te.

— Zar nisi bio prisutan sinoć, reče De Brasi, kad smo slušali kako nam opat Emer priča priču u odgovor na romansu koju je pevao minstrel? Pričao je kako je, davno, u Palestini, nastala smrtna zavada izmeću Venijaminovog plemena i ostalog dela izrailjskog naroda; i kako oni posekoše skoro sve vitezove toga plemena; i kako se zakleše našom svetom bogorodicom da neće dopustiti onima koji ostadoše da se žene iz njihovog plemena; i kako se docnije pokajaše zbog svoga zaveta, i poslaše ljude da pitaju njegovu svetost papu za savet kako bi mogli od toga da se oslobode; i kako po savetu svetoga oca mladići Venijaminovog plemena oteše sa jednog veličanstvenog turnira sve gospe koje su na njemu bile, i tako dobiše žene i bez pristanka nevesta i bez pristanka porodica nevesta.

— Čuo sam tu priču, reče Ficurze, ali ste, ili ti ili opat, načinili neke čudne izmene u pogledu datuma i okolnosti.

— Kažem ti, reče De Brasi, da nameravam da nabavim sebi ženu kao oni iz Venijaminovog plemena; a to znači da ću ovako opremljen napasti na krdo saksonske junadi što noćas napustiše zamak, da od njih otmem ledi Rovenu.

— Jesi li ti lud, De Brasi? reče Ficurze. Imaj u vidu da su ti ljudi, iako Saksonci, bogati i moćni i da uživaju veliki ugled kod svojih zemljaka, a bogatstvo i počasti pripadaju samo malom broju saksonskih potomaka.

— A ne bi trebalo da pripadaju nijednom, dodade De Brasi. Osvjačevo delo treba da se dovrši.

— Sad bar nije vreme za to, reče Ficurze; zbog krize koja se približava potrebna je naklonost svetine, i knez Džon ne može da uskrati pravdu ni prema kome ko napada ljubimce naroda.

— Neka je vrši, ako sme, reče De Brasi; ubrzo će videti razliku izmeću podrške koju predstavlja snažan skup kopalja kao što su moja, i podrške koju predstavlja plašljiva gomila saksonskih gejaka. No ipak, ja mislim da neću odmah biti otkriven. Zar ne izgledam u ovom odelu isto tako odvažan šumski čovek kao i svaki drugi koji je ikada dunuo u rog? Tužba za nasilje ostaće na hajducima iz jorkšajrskih šuma. Ja imam pouzdane špijune, koji me obaveštavaju o kretanju Saksonaca... Oni noćas spavaju u manastiru svetog Vitola, ili Vitolda, ili kako se već zove onaj gejak saksonski svetac u Bartonon-Trentu. Putovanje idućeg dana dovodi ih u naš domašaj, i, kao sokoli, mi se na njih odjednom ustremljujemo. A potom, ja se pojavljujem u svom sopstvenom obliku, izigravam učtivog viteza, izbavljam nesrećnu i ucveljenu lepoticu iz ruku surovih otmičara, odvodim je u zamak Fron de Befa, ili u Normandiju ako to bude potrebno, i neću je više pokazati njenim rođacima dok ne bude nevesta i gospođa Morisa de Brasi.

— Izvanredno mudar plan, reče Ficurze, i, kako mi se čini, nisi ga potpuno sam izmislio... Hajde, budi iskren, De Brasi, ko ti je pomogao u njegovom sastavljanju, i ko će ti pomagati u izvršenju? Jer, koliko ja znam, tvoja družina nalazi se čak u Jorku.

— Do đavola, ako ti je baš stalo da znaš, reče De Brasi, hramovnik Brijan de Boa Gilber smislio je poduhvat za koji je meni dala podstrek avantura Venijaminovih ljudi. On će mi pomoći u prepadu, to jest on i njegovi pratioci predstavljaće hajduke od kojih će moja snažna ruka, kad promenim odelo, izbaviti gospu.

— Duše mi, reče Ficurze, plan je dostojan vaše sjedinjene mudrosti! A tvoja obazrivost, De Brasi, naročito je ispoljena u nameri da ostaviš gospu u rukama tvog uvaženog saveznika. Može, mislim, i da ti pođe za rukom da je otmeš iz ruku njenih saksonskih prijatelja, ali kako ćeš je potom iščupati iz kandži Boa Gilbera — to je mnogo sumnjivije. On je soko, izvežban da zgrabi jarebicu i da svoj plen čvrsto drži.

— On je hramovnik, reče De Brasi, pa mi stoga ne može biti suparnik u planu da se oženim ovom naslednicom... i da pokuša ma šta nečasno protiv buduće neveste De Brasija. Nebesa mi! Pa makar bio i čitav kapitol⁵² njegovog reda u samoj njegovoj ličnosti, on se ne bi smeo usuditi da mi nanese takvu sramotu!

— Pa lepo, pošto ništa od onog što bih ja mogao da kažem, reče Ficurze, ne može da ti izbije tu ludost iz glave, jer dobro mi je poznata tvoja tvrdoglava narav, onda bar gubi što je moguće manje vremena; neka ludorija ne bude toliko dugotrajna koliko se u nevreme pojavila.

— Velim ti, odgovori De Brasi, to će biti stvar od nekoliko časova; ja ću biti u Jorku na čelu svojih odvažnih i hrabrih drugova, tako spreman da pružim podršku svakom smelom planu kakav samo tvoja politika može da načini. Ali, čujem kako se moji drugovi sakupljaju, i konje kako udaraju kopitom i ržu u spoljašnjem dvorištu... Zbogom! Idem kao pravi vitez da zadobijem osmeh lepotice.

— Kao pravi vitez? ponovi Ficurze gledajući za njim. Kao ludak, rekao bih ja, ili kao dete koje napušta najozbiljniji i najprešniji posao, pa trči za pahuljicama maslačka što pored njega proleću... Ali, zar sa takvim oruđem ja mogu da radim? I za čiju korist? Za korist jednoga kneza toliko nerazumnog koliko i pokvarenog, i toliko podobnog da bude nezahvalan gospodar koliko se već pokazao kao buntovan sin i izopačen brat. Ali, oh! I on je samo oruđe pomoću koga ja radi; i, ma koliko da je ohol, ako mu samo padne na pamet da svoje interese odvoji od mojih, on će tu tajnu ubrzo saznati.

Državnikova razmišljanja na tom mestu prekide knežev glas iz jedne od unutrašnjih odaja, koji je pozivao; „Plemeniti Valdemare Ficurze!“ i, sa skinutom kapom, budući kancelar, jer za takvim je položajem prepredeni Normanin žudeo, pohita da primi zapovest budućeg vladaoca.

XVI
U PUSTINjAKOVOJ KOLIBI

Daleko u pustinji u koju ne dopire pogled sveta,

Od mladosti do starosti življaše časni isposnik;

Mahovina mu postelja, pećina ćelija,

Hrana mu plodovi šumski, izvorska voda piće;

Povučen od ljudi, sa bogom provodi dane,

Molitva mu posao ceo — hvaljenje boga sve uživanje.

Parnel

Čitalac verovatno nije zaboravio da su sudbinu turnira odlučili napori jednog nepoznatog viteza koga su gledaoci, zbog pasivnog i ravnodušnog držanja pokazanog u prvom dedu dana, nazvali Crna Lenština. Ovaj vitez je naglo napustio borilište kad je pobeda bila osigurana; i kad su ga tražili da primi nagradu za svoju hrabrost, nigde ga nisu mogli naći. Dok su ga heroldi i trube pozivali. vitez je jahao u pravcu severa, izbegavajući staze kojima bi mogao da sretne putnike, i držeći se najkraćeg puta kroz šumu. On se zaustavi da prenoći u jednoj maloj krčmi koja se nalazila van glavnog druma, gde ipak doznade od jednog putujućeg minstrela kako se turnir završio.

Idućeg jutra vitez rano napusti krčmu sa namerom da toga dana prevali dugačak put; izdržljivost njegovog konja, koga je juče brižljivo štedeo, bila je takva da je bio sposoban da dugo putuje bez potrebe da se mnogo odmara. Ali njegov je cilj bio osujećen pogrešnim stazama kojima je jahao, i tako, kad se nad njim spusti veče, on se nađe tek na granici Zapadnog Rajdinga u Jorkšajru. U to vreme i konju i čoveku bilo je potrebno okrepljenje, a trebalo je, sem toga, potražiti kakvo mesto gde bi mogli provesti noć koja se sada brzo približavala.

Mesto na kome se putnik nalazio nije izgledalo podesno da pruži ni krov ni okrepljenje, i putniku se činilo kao da mu ne ostaje ništa drugo nego da pribegne uobičajenom načinu vitezova-lutalica, koji, u takvoj prilici, puštaju svoje konje da pasu, a sami se spuste pod kakav hrast kao pod baldahin, da sanjare o gospi svoga srca. Ali Crni Vitez ili ne imađaše gospe o kojoj bi maštao, ili, budući isto tako ravnodušan u ljubavi kao i u bici, nije bio dovoljno zauzet strasnim mislima o njenoj lepoti i svireposti, da bi time mogao da otkloni dejstvo umora i gladi, i da mu ljubav posluži kao zamena za ugodnosti postelje i večere. Bio je, stoga, nezadovoljan kad, pogledavši oko sebe, vide da se nalazi duboko u šumi u kojoj je, istina, bilo nekoliko otvorenih proplanaka, i kroz koju je vodilo nekoliko staza, ali staza koje su verovatno napravila mnogobrojna stada stoke što su u šumi pasla, ili divljač i lovci koji je gone.

Sunce, prema kome je vitez uglavnom i upravljao svoj put, bilo je sada zašlo za brežuljke Derbišajra, levo od njega, i svi napori koje bi uložio da nastavi svoje putovanje mogli su isto tako da ga skrenu s puta kao i da ga putem dalje odvedu. Pošto se uzalud trudio da izabere najugaženiju stazu u nadi da će ga ona dovesti do kolibe kakvog čobanina ili do šumskog stana kakvog čuvara šume, i pošto je nekoliko puta uvideo da je potpuno nesposoban da se u izboru odluči, vitez se reši da se osloni na razboritost svoga konja; iskustvo u ranijim prilikama bejaše ga upoznalo sa izvanrednim darom tih životinja da sebe i svoje jahače izvuku iz takvih nezgoda.

Dobri konj, teško zamoren tako dugim dnevnim putovanjem pod jahačem u panciru, čim oseti po olabavljenju uzde da je ostavljen da sam vodi, kao da dobi novu snagu i polet; i dok je pre toga na bockanje mamuzama jedva drukčije odgovarao do rzanjem, sada, kao da beše gord zbog ukazanog mu poverenja, načulji uši i sam pođe življim korakom. Staza kojom životinja krete nešto je odstupala od pravca koga se vitez preko dana držao; ali kako se činilo da je konj siguran u svoj izbor, gospodar se predade njegovom vođstvu.

To se pokazalo potpuno opravdanim; jer staza ubrzo postade šira i utapkanija, a zvuk jednog malog zvona objavi vitezu da se nalazi u blizini neke pustinjačke kapele.

I zbilja, on uskoro izbi na jednu otvorenu ledinu na čijoj se suprotnoj strani ukaza jedna litica koja se strmo uzdizala sa blago nagnute zaravni i putniku pokazivala svoje suro, od nevremena izbrazdano čelo. Na nekim mestima bršljan je pokrivao njene obronke, a na drugim su se hrast i česmina, čije je korenje nalazilo hrane u pukotinama grebena, njihali nad provalijama kao perjanica ratnikova nad njegovim čeličnim šlemom, dajući ljupkost nečemu što je u stvari bilo strašno. U podnožju stene, i kao naslonjena na nju, bila je sagrađena jedna gruba koliba, načinjena uglavnom od stabala drveta oborenih u obližnjoj šumi, i obezbeđena od nevremena na taj način što su pukotine bile zapušene mahovinom pomešanom sa ilovačom. Deblo jednog mladog bora, sa koga su bile skresane grane, sa komadom drveta vezanim poprečke bliže gornjem kraju debla, bilo je postavljeno uspravno kraj vrata, kao grubo znamenje časnog krsta. Malo dalje, s desne strane, mlaz najbistrije vode izbijao je iz stene i padao u jedan šupalj kamen pretvoren u primitivan bazen. Ističući odatle, potočić je žuborio niz padinu koritom koje je njegov tok odavno izdubio, pa je zatim putovao kroz malu livadu da se dalje izgubi u obližnjoj šumi. Kraj izvora bile su ruševine male kapele, čiji je krov delimično bio oštećen. Građevina, dok je bila čitava, nije imala više od šesnaest stopa u dužinu i dvanaest u širinu, a srazmerno nizak krov počivao je na četiri koncentrična svoda, koji su polazili od četiri ugla zgrade, a svaki se naslanjao na nizak i težak stub. Dva luka još su stajala iako je krov bio propao izmeću njih, a nad druga dva krov beše ostao čitav. Ulaz u ovo drevno mesto pobožnosti nalazio se ispod jednog vrlo niskog svoda, ukrašenog sa nekoliko redova na cik-cak šare koja liči na ajkuline zube i koja se tako često javlja u starijoj saksonskoj arhitekturi.

Iznad vrata dizao se zvonik na četiri mala stuba, a u njemu je visilo malo pozelenelo zvono na kome je vreme ostavilo svoje tragove; njegov je slabi zvuk vitez maločas čuo.

Ceo ovaj mirni i tihi prizor ležao je belasajući se u sumraku pred očima putnikovim, dajući mu nade da će naći prenoćište; bila je, naime, naročita dužnost pustinjaka koji su stanovali u šumama da ukazuju gostoprimstvo putnicima koje uhvati noć i koji zalutaju.

Prema tome, vitez nije gubio vreme u podrobnom posmatranju pojedinosti koje smo opisali, nego, zahvalivši svetom Julijanu, zaštitniku putnika, što mu je poslao dobro utočište, sjaha s konja i debljim krajem svoga koplja udari u vrata kolibe da bi privukao pažnju domaćina i bio primljen.

Prođe izvesno vreme dok ne dobi odziv, a odgovor, i kad dođe, bejaše nepovoljan.

— Produži dalje, ko si da si, glasio je odgovor dat dubokim i grubim glasom iz kolibe, i ne smetaj sluzi božjem i svetog Dunstana u vršenju njegovih večernjih pobožnih dužnosti.

— Prečasni oče, odgovori vitez, ovde je jedan siromah putnik, zalutao u ovoj šumi, koji ti pruža priliku da pokažeš svoje milosrđe i gostoprimstvo.

— Dobri brate, odvrati stanovnik kolibe, volja naše bogorodice i svetoga Dunstana bila je da se prema meni vrše te vrline, a ne da ja njih vršim. Nema ovde ni takve hrane koju bi i pas hteo sa mnom da deli, a i konj iole naviknut na brižljiviju negu prezreo bi moju postelju; produži stoga svojim putem, i bog ti bio u pomoći.

— Ali kako mogu, odgovori vitez, da nađem put kroz ovakvu šumu, kad se smrkava? Molim te prečasni oče, ako si hrišćanin, da otvoriš vrata i da mi bar put pokažeš.

— A ja tebe molim, dobri brate u Hristu, odgovori isposnik, da me dalje ne uznemiravaš. Već si me sprečio da očitam jedan očenaš, dvaput Zdravo Marija, i Vjeruju, koja ja, bedni grešnik, treba da očitam pre no što mesec izađe.

— Put, put! grmeo je vitez. Pokaži mi bar put, ako već od tebe ne mogu više očekivati.

— Put, odgovori isposnik, put može lako da se pogodi. Staza iz šume vodi do jedne močvare, a odatle do jednog gaza, koji, pošto su kiše prestale, može da se pređe. Kad pregaziš potok, pažljivo ćeš se uspeti uz levu obalu jer je prilično strma, a put koji vodi iznad reke, kako čujem, jer ja retko napuštam svoju kapelu za koju me dužnosti vezuju, popustio je usled bujice na mnogim mestima. Zatim udari pravo.

— Isprekidana staza, provalija, gaz i močvara! reče vitez prekidajući ga. Gospodine isposniče, da si najsvetiji od onih koji su ikada nosili bradu i prebirali brojanice, ne bi me mogao nagovoriti da noćas pođem tim putem. Velim ti, da ti, koji živiš od milosrđa ove zemlje — rđavo zasluženog, kako se bojim — nemaš pravo da putniku u nevolji odbiješ utočište. Ili brzo otvaraj vrata, ili, krsta mi, razbiću ih i sam, pa ću napraviti ulaz.

— Prijatelju putniče, odgovori isposnik, ne budi nametljiv. Ako me primoraš da se poslužim u svoju odbranu zemaljskim oružjem, izvući ćeš deblji kraj.

U tom trenutku udaljena galama od lajanja i režanja, koju je putnik slušao, postade veoma glasna i besna, na osnovu čega vitez zaključi da je isposnik, uznemiren njegovom pretnjom da nasilno uđe, dozvao pse, koji su pravili ovu galamu, iz kakvog unutarnjeg skloništa u kome su bili smešteni, da mu pomognu u odbrani. Razjaren ovom isposnikovom pripremom da ostvari svoj negostoljubivi cilj, vitez udari nogom u vrata tako besno, da se grede dovratka snažno zatresoše.

Isposnik, ne želeći da svoja vrata još jednom izloži takvom udaru, sada glasno doviknu:

— Strpljenja, strpljenja! Štedi svoju snagu, dobri putniče, odmah ću vrata otvoriti, iako ti, možda, kad to učinim, neće baš biti po volji.

I vrata se na to otvoriše, a isposnik, jedan krupan, temeljno građen čovek, u mantiji od platna za vreće, sa kapuljačom, opasan konopcem od rogozi, pojavi se pred vitezom. U jednoj ruci držao je upaljenu buktinju, a u drugoj štap od jabuke divljake, tako debeo i težak da bi se slobodno mogao nazvati močugom. Dva velika čupava psa, poluzečari polubuldozi, bili su gotovi da nasrnu na putnika čim se vrata otvore. Ali kad svetlost buktinje obasja visok šlem i zlatne mamuze viteza koji je stajao napolju, isposnik, verovatno izmenivši svoje prvobitne namere, utiša bes svojih pomoćnika, i promenivši svoj ton u neku vrstu šeretske učtivosti, pozva viteza da uđe u kolibu, izvinjavajući se zbog nevoljnosti da otvori vrata svoje kolibe time što okolo ima mnogo razbojnika i hajduka koji ne poštuju našu bogorodicu i svetog Dunstana, niti one svete ljude koji svoj život provode u službi njima.

— Siromaštvo tvoje ćelije, dobri oče, reče vitez, gledajući oko sebe i ne videći ništa drugo sem postelju od lišća, jedno raspeće grubo otesan sto i dve stolice i još jedno dva komada rasklimatanog nameštaja, siromaštvo tvoje ćelije bilo bi izgleda dovoljna odbrana protiv svake opasnosti od lopova, a da i ne pominjem pomoć dva verna psa, velika i dovoljno jaka, čini mi se, da obore jelena, i, razume se, da se uhvate u koštac sa većinom ljudi.

— Dobri čuvar šume reče isposnik, dozvolio mi je da držim te životinje da bih zaštitio svoju samoću dok se vremena ne poprave.

Rekavši to, uklješti buktinju u jednu uvrnutu gvozdenu šipku koja je služila kao svećnjak; i, stavivši hrastov tronožac pred ugarke na vatri koju podstače sa nešto suvaraka, postavi stolicu s jedne strane stola i dade znak vitezu da učini to isto s druge strane.

Oni sedoše i gledahu se sa velikom ozbiljnošću, svaki misleći u sebi da je retko kada video jaču i odvažniju figuru no što je ova koja se nalazi preko puta njega.

— Časni isposniče, reče vitez, pošto je dugo i netremice gledao u svoga domaćina, kad time ne bih prekidao tvoja pobožna razmišljanja, zamolio bih tvoju svetost da mi kaže tri stvari. Prvo, gde ću smestiti svoga konja? Drugo, šta mogu da dobijem za večeru? Treće, gde ću leći da provedem noć?

— Odgovoriću ti, reče isposnik, prstima, jer je protivno mojim pravilima govoriti tamo gde cilj može da se postigne pomoću znakova.

Rekavši to, on pokaza jedno za drugim dva ugla u kolibi.

— Tvoja štala je tamo, krevet ti je ovde, i, dohvativši sa obližnje police činiju sa dve pregršti pečenog boba u njoj i stavljajući je na sto, dodade: evo ti večere.

Vitez sleže ramenima, izađe iz kolibe i uvede unutra svoga konja, koga je u međuvremenu bio privezao za jedno drvo, rasedla ga veoma pažljivo i prebaci svoj ogrtač preko umornih konjskih leća.

Isposnik je očigledno bio pomado ganut pažnjom i veštinom koje stranac pokaza u negovanju konja; jer, mrmljajući nešto o hrani ostavljenoj za konja čuvara šume, on dovuče iz jednog skrovišta naramak sena, pa ga prostre pred vitezovog konja, a zatim nabaca dosta suve paprati u ugao koji beše odredio za konjanikovo ležište. Vitez mu zahvali za tu ljubaznost; i kada ta dužnost bi obavljena obojica zauzeše ponovo svoja mesta za stolom, na kome stajaše činija sa bobom, postavljena izmeću njih. Isposnik, posle duge molitve, koja je nekad bila na latinskom jeziku, ali od čijeg je originalnog jezika ostalo malo tragova, dade primer svome gostu stavljajući skromno u veoma velika usta, opremljena zubima koji su se mogli takmičiti sa zubima vepra kako oštrinom tako i belinom, tri četiri suva boba što su izgledali bedno meljivo za tako veliku i sposobnu vodenicu.

Vitez, da bi sledio tako pohvalnom primeru, skide šlem, pancirnu košulju i veći deo oklopa, i pokaza isposniku glavu sa gustim uvojcima žute kose, otmene crte lica, plave oči, izvanredno krupne i sjajne, lepo izvajana usta sa gornjom usnom pokrivenom nausnicama tamnije boje no što mu beše kosa, a sve je to davalo utisak smelog, odvažnog i preduzimljivog čoveka, što se lepo slagalo sa njegovim snažnim telom.

Isposnik, kao želeći da odgovori na poverenje koje je pokazao njegov gost, zbaci svoju kukuljicu i pokaza kao ćule okruglu glavu čoveka u najboljim godinama. Obrijano teme, okruženo vencem oštre kovrdžave crne kose, izgledalo je nekako kao crkvena porta opasana bujnom živom ogradom. Crte lica nisu pokazivale ništa od monaške smirenosti ili od asketskih lišavanja; naprotiv, bilo je to smelo, prkosno lice sa širokim crnim veđama, sa lepo uobličenim čelom i obrazima okruglim i rumenim kao u kakvog trubača, sa kojih se spuštala duga kovrdžava crna brada. Takvo lice i snažno telo svetoga čoveka govorahu pre o cvećem bubrežnjaku i butovima, no o bobu i sočivu. Ova nepodudarnost ne izmače oku gosta. Pa pošto na jedvite jade proguta puna usta suvoga boba, on morade da zatraži od svoga pobožnog domaćina da mu da kakvo piće. Ovaj na njegov zahtev odgovori stavljajući pred njega veliko vedro bistre izvorske vode.

— To je sa izvora svetoga Dunstana, reče on, na kome je on izmeću dva sunčeva izlaska krstio pet hiljada paganskih Danaca i Britanaca, blagosloveno bilo njegovo ime! I prislonivši svoju crnu bradu uz vrč, on povuče jedan mnogo umereniji gutljaj no što bi odgovaralo njegovoj hvali.

— Čini mi se, časni oče, reče vitez, da ti mali zalogaji koje jedeš, zajedno sa ovim svetim, ali nešto tankim pićem, izvanredno gode. Izgledaš kao čovek koji je sposobniji da u rvanju obori jelena ili da pobedi u borbi štapom ili u mačevanju, no da čami u ovoj očajnoj pustinji čitajući molitve i živeći od kuvanog boba i sveže vodice.

— Uvaženi viteže, odgovori isposnik, tvoje su misli, kao misli neznalačkih svetovnjaka, putene. Ugodno je bogorodici i mome svetom zaštitniku da blagoslove hranu na koju se ograničavam.

— Sveti oče, reče vitez, na čijem je licu božja volja izvršila takvo čudo, dozvoli grešnom svetovnjaku da te zapita za ime.

— Možeš da me zoveš, odgovori isposnik, popa iz Kompanhersta, jer me tako nazivaju ljudi u ovome kraju. Oni, istina, dodaju epitet sveti, ali ja do toga ne držim jer sam nedostojan toga dodatka... A, sada, čestiti viteže, mogu li ja da zapitam za ime mog uvaženog gosta?

— Svakako, odgovori vitez, sveti popo iz Kompanhersta, ljudi me u ovim krajevima zovu Crnim Vitezom; poneki, gospodine, dodaju epitet Lenština, do koga odlikovanja meni nimalo nije stalo.

Isposnik se jedva uzdrža da se ne nasmeje na odgovor svoga gosta.

— Vidim, reče on, gospodine Lenji Viteže, da si čovek mudar i razborit; sem toga, vidim da ti se moj monaški obed mnogo ne sviđa, naviknutom kao što si, možda, na obilje dvorova i vojničkog logora i raskoši gradova; ali sada se prisećam, kako mi se čini, gospodine Lenštino, da mi je čuvar šume, kada mi je ostavio ove pse za moju zaštitu, kao i ovaj naramak sena, ostavio takođe i nešto hrane, na koju sam ja, pošto je bila nepodobna za moju upotrebu, i zaboravio razmišljajući o mnogo važnijim stvarima.

— Ja bih se zakleo da je ostavio tako nešto, reče vitez; bio sam ubeđen da u ovoj ćeliji ima boljeg jela, sveti popo, čim sam te video bez tvoje kukuljice! Tvoj čuvar šume je svakako neki veseljak; i niko, ko god bi video kako se tvoji zubi bore sa ovim bobom i kako tvoje grlo plavi ovaj opori element, ne bi mogao da te gleda osuđenog na takvu konjsku hranu i takvo konjsko piće; pri tom pokaza na namirnice na stolu, i da se uzdrži od toga da ne poboljša tvoju trpezu. Pa zato, pokaži der bez daljeg odlaganja dobrotu čuvara šume.

Isposnik baci na viteza sažaljiv pogled, u kome je bila neka vrsta komičnog oklevanja, kao da je nesiguran dokle bi bilo razumno da ima poverenja u svoga gosta. Međutim, na vitezovom licu bilo je toliko smele otvorenosti, koliko su samo crte mogle da izraze. Njegov je osmeh imao u sebi nečega neodoljivo smešnog i ulivao je osećanje poverenja i iskrenosti, prema čemu se njegov domaćin nije mogao uzdržati a da ne oseti naklonost.

Pošto izmeniše jedno dva nema pogleda, isposnik se uputi u udaljeniji kraj kolibe i otvori jedna vratanca vrlo brižljivo i prilično vešto prikrivena. Iz skrovišta mračne sobice, u koju se ulazilo kroz taj otvor, on donese jednu veliku paštetu, pečenu u neobično velikoj kositrenoj zdeli. Ovu veliku činiju stavi pred svoga gosta koji, služeći se svojim nožem da je raseče, pohita da se upozna sa njenom sadržinom.

— Koliko ima otkako je dobri čuvar šume bio ovde? upita vitez svoga domaćina, pošto je halapljivo progutao nekoliko zalogaja ovog pojačanja isposnikove dobre trpeze.

— Otprilike dva meseca, odgovori časni otac žurno.

— Gospode bože, odvrati vitez, sve je u ovoj tvojoj ćeliji čudotvorno, sveti popo! Jer, ja bih se zakleo da je debeli srndać, od koga je ovo meso, trčao na svojim nogama još pre nedelju dana.

Isposnik je bio nešto zbunjen ovom primedbom; a, sem toga, imao je vrlo tužno lice gledajući kako se smanjuje pašteta u koju je njegov gost činio očajne upade; njegovo malopređašnje tvrđenje o uzdržljivosti nije mu dopuštalo da se pridruži vitezu u tom ratnom pohodu.

— Ja sam bio u Palestini, gospodine popo, reče vitez zaustavljajući se iznenada, i sećam se da je tamo običaj da svaki domaćin koji dvori gosta treba da ga uveri o valjanosti hrane tako što će zajedno s njim jesti. Daleko je od mene svaka sumnja ma o čemu negostoljubivom kod jednog tako svetog čoveka; ali, ipak bio bih ti veoma obavezan kad bi se ti saglasio sa tim istočnjačkim običajem.

— Da bih otklonio tvoja potpuno nepotrebna strahovanja, gospodine viteže, ja ću, eto, jedanput odstupiti od svog pravila, odgovori isposnik. Pa, kako u to vreme nije bilo viljušaka, njegove šape nađoše se odjednom u činiji sa paštetom.

Pošto je tako led ceremonije bio probijen, izgledalo je da se gost i domaćin utrkuju ko će pokazati bolji apetit; i mada je prvi verovatno duže vremena bio bez jela, ipak ga isposnik daleko prevaziđe.

— Sveti popo, reče vitez kad utoli glad, mogao bih da se kladim, stavljajući moga konja prema jednom cekinu, da ti je onaj isti čestiti čuvar šume, kome si zahvalan za divljač, ostavio burence vina ili kakvu drugu sitnicu kao saveznika ove plemenite paštete. Nesumnjivo, da bi okolnost bila potpuno nedostojna da ostane u sećanju jednog tako strogog isposnika, pa ipak čini mi se, da kad bi još jednom potražio u onoj ćeliji, utvrdio da je moja pretpostavka potpuno tačna.

Isposnik odgovori samo osmehom; i, vrativši se do onog otvora, on otuda donese jednu mešinu u kojoj je moglo biti oko četiri kvarta. Isto tako donese otuda dva velika pehara načinjena od bizonovog roga i okovana srebrom. Pošto je tako izneo ovu dobru zalihu za spiranje večere, on izgleda nije više smatrao da su potrebni ikakvi dalji ceremonijalni obziri s njegove strane, već napuni oba pehara i reče, po saksonskom običaju:

— Spasi bog, gospodine Lenji Viteže! Pa iskapi na dušak svoj pehar.

— Na spasenije, sveti popo iz Kompanhersta! odgovori ratnik i oduži se svome domaćinu isto tako punim peharom.

— Sveti popo, reče stranac pošto tako iskapiše prvu kupu, mogu samo da se čudim kako to da čoveku sa takvim mišićima i žilama kao u tebe, a koji je uz to i takav gurman, padne na pamet da se zarobi u ovakvoj divljini. Po mome mišljenju, ti si podobniji da držiš kakav zamak ili tvrđavu, jedući masna jela i pijući jaka pića, nego da živiš ovde od boba i vode, pa čak i od milosrđa čuvara šume. Da sam na tvome mestu, ja bih bar našao i zabave i obilja u kraljevoj divljači. Ima u ovim šumama mnogo dobrih stada, a srndać nikada ne bi bio izgubljen kad bi bio upotrebljen za kapelana svetoga Dunstana.

— Gospodine Lenji Viteže, odgovori popa, to su opasne reči, i ja te molim da ih se okaneš. Ja sam isposnik veran kralju i zakonu, i kad bih štetio lovište moga sizerena, sigurno bih zaslužio tamnicu i bio bih u izvesnoj opasnosti da odem na vešala, sem ako me moja mantija ne bi spasla.

— Pa ipak, kad bih ja bio na tvom mestu, reče vitez, prošetao bih se po mesečini kad su čuvari lova i šumari u toploj postelji, i s vremena na vreme, dok bih mrmljao svoje molitve, izbacio bih koju strelu u stado mrke divljači što pase po proplancima. Reci mi, sveti popo, jesi li se ikad bavio takvom dokolicom?

— Prijatelju Lenštino, odgovori isposnik, video si sve što te se može ticati u mome domaćinstvu, pa i nešto više no što zaslužuje onaj koji silom zauzima svoje prenoćište. Veruj mi, bolje je da uživaš dobra koja ti bog šalje, nego da budeš bezobrazno radoznao raspitujući se na koji način on to čini. Napuni pehar, i da si zdrav; i nemoj me, molim te, daljim bezobraznim pitanjima dovoditi do toga da ti pokažem kako bi teško došao do svoga prenoćišta da sam ti se ozbiljno usprotivio.

— Vere mi, reče vitez, sad sam radoznaliji no ikada. Ti si najtajanstveniji isposnik koga sam ikada sreo; i želeo bih da saznam i više o tebi pre no što se rastanemo. Što se pak tvoje pretnje tiče, sveti čoveče, znaj da razgovaraš sa čovekom čiji je zanat da traži opasnost gde god može da je nađe.

— Gospodine Lenji Viteže, pijem u tvoje zdravlje, reče isposnik, poštujući mnogo tvoju hrabrost, ali ceneći vrlo malo tvoju razboritost. Ako hoćeš da uzmeš isto oružje kao i ja, ja ću ti dati u svom prijateljstvu i bratskoj ljubavi tako dovoljno pokajanje i potpun oproštaj, da za idućih dvanaest meseci nećeš zgrešiti greha radoznalosti.

Vitez mu odzdravi i izrazi želju da mu imenuje svoje oružje.

— Nema oružja, reče isposnik, u kome ti nisam dorastao. Ali, ako bi trebalo da biram, šta veliš, dobri prijatelju, o ovim stvarčicama?

Govoreći tako, on otvori jedna druga vratanca i izvadi otuda par širokih mačeva i štitova kakve su u to doba upotrebljavali jomani. Vitez, koji je posmatrao njegove pokrete, primeti da su se u ovome drugom skrovištu nalazila dva tri dobra dugačka luka, jedna arbaleta⁵³, jedan svežanj strela za ovu poslednju i pola tuceta šipki za strele za dugački luk. Jedna harfa i druge neke stvari veoma nekanonskog izgleda takođe se ukazaše kad se ovaj tamni kutak otvori.

— Obećavam ti, brate popo, reče on, da te više neću vređati ispitivanjem. Sadržina tvoga ormana je dovoljan odgovor na sva moja pitanja; ali ja tu vidim jedno oružje — on se saže i uze harfu — na kome bih se radije sa tobom ogledao nego na maču ili štitu.

— Nadam se, gospodine viteže, reče isposnik, da nisi dao opravdan razlog za tvoj nadimak lenjivca. Priznajem da nemam poverenja u tebe. Pa ipak, ti si moj gost, i neću da stavljam tvoju hrabrost na probu bez tvoje slobodne volje. Sedi, dakle, i napuni svoj pehar; pijmo, pevajmo i budimo veseli. Ako znaš kakvu dobru pesmu, bićeš dobro došao na parče paštete u Kompanherstu dokle god ja služim u kapeli svetoga Dunstana, što će, ako je božja volja, biti sve dok svoju suru mantiju ne zamenim odećom zelenom kao livada. Ali, hajde, napuni pehar, jer trebaće vremena dok ne udesiš harfu, a ništa tako ne čisti grlo i ne izoštrava sluh kao pehar vina. Što se mene tiče, ja volim da osetim grozd na vrhovima svojih prstiju pre no što oni počnu da izmamljuju brujanje žica sa harfe.

XVII
VESELI DRUGARI

Kad se veče spusti nad moj kutak, tihi,

Društvo mi je bakrom ukrašena knjiga

Sa slikama mnogih dela podvižničkih

Što ih sad kruniše nagrada nebeska;

Zatim, kad dogori luč što svetlost daje,

Pre spavanja pojem himne harmonične.

Ko bi još sujetu odbacio svetsku

Da moj štap ponese i rizu moju suru,

I da mesto svetske pozornice bučne

Izabere tihi isposnički stan?

Vorton

I pored preporuke mudrog isposnika, sa kojim se njegov gost drage volje složi, nije bilo dako harfu dovesti u red.

— Čini mi se, sveti oče, da ovom instrumentu nedostaje jedna žica, a i sa ostalima kao da se prilično rđavo postupalo.

— Eh, zar si primetio, odgovori isposnik. To pokazuje da si majstor od zanata. Vino i pijanka, dodade ozbiljno podižući oči — sve je to krivica vina i pijanke — govorio sam ja Alana-Delu, onom severnjačkom minstrelu, da će pokvariti harfu ako je bude dirao posle sedmog pehara, ali se njemu nije moglo dokazati. Prijatelju, pijem za tvoje uspešno sviranje.

Rekavši to, uze svoj pehar sa mnogo ozbiljnosti, odmahujući u isti mah glavom na neumerenost škotskog svirača u harfu.

Za to vreme vitez dovede u red žice, i, posle kratkog uvoda zapita svoga domaćina da li više voli neku francusku pesmu ili pak baladu na običnom engleskom jeziku.

— Baladu, baladu, reče isposnik. Ja sam pravi Englez, gospodine viteže, a pravi Englez je bio i moj zaštitnik sveti Dunstan i samo engleski pevaće se u ovoj ćeliji.

— Onda, da probam, reče vitez, jednu baladu što je sastavio jedan engleski pevač koga sam poznavao u svetoj zemlji.

Brzo se pokaza da, ako vitez i nije bio savršen majstor u minstrelskoj veštini, da je njegov ukus negovao najbolji učitelj. Veština ga je naučila da ublaži nedostatke glasa koji nije imao dovoljan obim i od prirode pre bio grub nego melodičan, i, ukratko, učinila sve što vežba može da učini da se naknade prirodni nedostaci. Njegovo izvođenje se stoga moglo označiti kao veoma dobro i od strane sposobnijih sudija no što je bio isposnik, a naročito stoga što je vitez unosio u pesmu čas žar, čas turobno raspoloženje, što je davalo snagu i živahnost stihovima koje je pevao.

Dok je vitez pevao, isposnik se ponašao slično kakvom prvoklasnom kritičaru današnjeg vremena povodom nove opere. Zavalio se na svome sedištu, poluzatvorenih očiju; čas bi sastavio ruke i prepleo prste okrećući palce, kao da je utonuo u pažnju, a drugi put, njišući ispruženim dlanovima, nežno bi mahao po taktu muzike. U jedno dva omiljena takta, on malo potpomože gde je izgledalo da je vitezov glas nesposoban da izdigne ariju onako visoko kako je to njegov poštovani ukus nalazio. Kad se pesma završi, isposnik izjavi da je dobra i sasvim dobro otpevana.

— Pa ipak, reče on, ja mislim da su moji zemljaci dugo proveli kod Normana kad su pali u ton njihovih melanholičnih pesama. Pri svem tom, gospodine viteže, ispijam ovaj pehar u tvoje zdravlje, za uspeh svih pravih ljubavnika — bojim se da ti nisi jedan od tih, dodade on, primetivši da vitez, čiji je mozak počeo da se greje mnogim ponavljanim gutljajima, doliva u svoj pehar iz suda za vodu.

— Pa, odgovori vitez, zar mi nisi rekao da je ova vodica sa izvora tvog blaženog zaštitnika, svetoga Dunstana?

— Da, to je istina, reče isposnik, i mnogo stotina neznabožaca krstio je on u njemu, ali nikad nisam čuo da je iz njega pio. Svaku stvar treba upotrebiti za ono čemu je na ovom svetu namenjena. Sveti Dunstan je znao, kao i svaki drugi, preimućstva veselog fratra.

I, rekavši to, on spremno dohvati harfu i poče zabavljati svoga gosta vedrom pesmom o bosonogom fratru.

BOSONOGI FRATAR

1

Daću ti, valjano momče, godinu ili dve dana

Da pretražiš Evropu celu od Vizantije do Španije;

Al’ nigde naći nećeš, pa ma od umora pao,

Čoveka tako srećnog k’o što je bosonogi fratar.

2

Vaš vitez od svoje podstaknut gospe u trku juri,

I probodena kopljem uveče ga donose doma,

Ispovedam ga žurno, jer gospa njegova ne želi

Utehu ni od kog drugog do od bosoga fratra.

3

Vaš vladar? — Pih! Za mnogog kneza zna se

Koji za rizu našu i kukuljicu suru odeću zameni svoju;

A da li kogod od nas ikad oseti želju

Da krunom kukuljicu zameni fratra suru.

4

Fratar po svetu hodi, i svuda gde god stigne

Zemlja i obilje njeno kao da pripadaju njemu;

Da luta može kud hoće, da stane kad se zamori,

Jer svačija je kuća — kuća bosoga fratra.

5

Čekaju ga na podne, i niko dok on ne dođe

Visoku stolicu zauzeti neće,

il’ načeti poridž il’ šljive,

Jer najbolje jelo i sedište kraj vatre

Neporeciva je privilegija bosoga fratra.

6

Očekuje se uveče, podgrejana je pašteta,

Mrko se otvara pivo i crni puni se vrč

A domaćica bi pre videla domaćina u blatu

No da bez mekog jastuka bosi ostane fratar.

7

Na mnoga leta da žive sandala, konop i riza,

Na užas vragu i diku papi

Jer — kupiti života ruže i na trn se ne ubosti,

Dato je samo — bosonogom fratru.

— Vere mi, reče vitez, pevao si dobro i veselo, i na veliku diku svoga reda. A, kad je reč o đavolu, sveti popo, zar se ne plašiš da te on ne poseti za vreme neke ovakve nekanonske dokolice?

— Ja, nekanonski! odgovori isposnik. Sa prezirom odbijam takvu optužbu... Gazim je svojim petama! Ja služim u svojoj kapeli valjano i ispravno... Dve mise na dan, jutarnja i večernja, jutrenje, podne i večernje, Zdravo Marija, Vjeruju, očenaši...

— Izuzev u noćima obasjanim mesečinom, kad je sezona divljači, reče njegov gost.

— Izuzev što je za izuzimanje, odgovori isposnik na latinskom, kao što me je naš stari opat učio da kažem kada bi me bezobrazni svetovnjak pitao da li se držim svake zapete u svojim pravilima.

— Tako je, sveti oče, reče vitez, ali đavo može da pazi na takve izuzetke; on ide naokolo, ti znaš, kao lav koji riče.

— Neka rikne ovde, ako sme, reče fratar; od jednog dodira mog užeta rikaće tako glasno kao što bi riknuo od klešta svetoga Dunstana. Ja se nikada nisam bojao čoveka, a isto se tako malo bojim đavola i njegove štenadi. Sa svetim Dunstanom, svetim Dubrikom, svetim Vinibaldom, svetim Vinifredom, svetim Svibertom, svetim Vilikom, pa i sa svetim Tomom od Kenta a uz to i nešto mojih skromnih zasluga, prkosim ja svakom đavolu dugačkog ili kratkog repa... Ali, da te posvetim u jednu tajnu, ja o tim stvarima, prijatelju, nikad ne govorim dok ne prođe jutrenje.

On promeni razgovor. Brzo i pomamno raslo je veselje ove dvojice, i mnoge pesme oni izmenjaše kad njihovo pijančenje prekide bučno lupanje na vratima kolibe.

Okolnosti ovog prekida moći ćemo objasniti ako ispričamo doživljaje jedne druge grupe ličnosti; kao ni Ariosto, ni mi ne smatramo za dužnost da stalno budemo u društvu samo sa jednim licem naše drame.

XVIII
PLANOVI SEDRIKA SAKSONSKOG

Napred! Put naš vodi kroz klance i dubrave,

Gde veselo lane uz plašljivu skakuće majku,

Gde gusto granje velikoga hrasta

Ne pušta sunčev zrak na zeleni ćilim staze.

Ustajmo, pa napred!

Jer krasne su staze te

Kad se njima gazi dok je sunce na prestolu svom;

Manje su prijatne i manje bezbedne, kad Cintijina zublja

Sumnjivim sjajem svojim osvetljava mračnu šumu.

Etrička šuma

Kada je Sedrik Saksonac video kako mu se sin onesvestio na borilištu u Ašbi, njegov je prvi pokret bio da naredi svojim pratiocima da ga uzmu na staranje i negu, adi reči mu zastadoše u grlu. Nije se mogao odlučiti da u prisustvu jednog takvog skupa prizna sina koga se odrekao i koga je isključio iz nasleđa. Pa ipak naredi Osvaldu da pazi na njega i uputi toga službenika sa dvojicom slugu da otprati Ajvanha do Ašbija čim se gomila raziđe. Međutim, Osvald je bio preduhitren u ukazivanju usluge Ajvanhu. Gomila se doista raziđe, ali viteza ne mogoše naći.

Uzalud je Sedrikov peharnik tražio svoga mladog gospodara. On je video krvavo mesto na kome je ovaj pao, ali njega više nije bilo tu; izgledalo je kao da su ga vile odatle odnele. Možda bi Osvald, jer Saksonci su bili veoma sujeverni, i primio jednu takvu pretpostavku u pogledu Ajvanhovog iščezavanja, da mu pogled nije odjednom pao na jednu osobu opremljenu kao štitonoša, u kojoj poznade svoga drugara — slugu Gurta. Zabrinut za sudbinu svoga gospodara, i u očajanju zbog njegovog iznenadnog nestanka, prerušeni svinjar se svuda raspitivao, i radeći to zaboravio da se prikriva, iako je od toga zavisila njegova sudbina. Osvald je smatrao za svoju dužnost da Gurta uhvati kao begunca, o čijoj je sudbini gospodar imao da odluči.

Raspitujući za sudbinu Ajvanha, peharnik mogade od okolnog sveta da sazna samo toliko da su Ajvanha podigli neki dobro odeveni momci i smestili ga u nosiljku koja je pripadala nekoj dami među gledaocima, i da je nosiljka odmah bila odnesena iz gužve. Dobivši ovo obaveštenje, Osvald se reši da se vrati svome gospodaru za dalja uputstva, i povede sa sobom Gurta, smatrajući ga u neku ruku beguncem iz Sedrikove službe.

Saksonac je bio u velikoj i teškoj brizi za svojim sinom; jer, priroda je isticala svoja prava uprkos patriotskog stoicizma⁵⁴ koji je prirodu poricao. Ali čim je bio obavešten da je Ajvanho u pažljivim i verovatno u prijateljskim rukama, njegovo očinsko staranje, izazvano neizvesnošću u pogledu sinovljeve sudbine, ponovo ustupi pred osećanjem povređene gordosti i srdžbe zbog onog što je nazivao Vilfredovom sinovljevom neposlušnošću.

— Neka ga, neka ide svojim putem. Neka mu rane vidaju oni za čiju ljubav ih je zadobio. Njemu više odgovara da se bavi opsenarskim trikovima normanskog plemstva, nego da održava ugled i čast svojih engleskih predaka mačem i ubojnom sekirom, dobrim starim oružjem naše zemlje.

— Ako je za održavanje časti predaka, reče Rovena koja je bila prisutna, dovoljno biti mudar u savetu i hrabar u izvršenju, biti najsmeliji među smelima, i najplemenitiji među plemenitima, onda ja ne znam nikoga izuzev njegovog oca.

— Ćuti, ledi Rovena, jedino u toj stvari ne mogu da te slušam. Spremi se za svečanost kod kneza; tamo smo pozvani pod neuobičajenim okolnostima časti i ljubaznosti, takvim kakve Normani prema našoj rasi nisu pokazivali od bitke kod Hestingsa. Idem tamo, ako ni zbog čega drugog, a ono da pokažem tim oholim Normanima koliko malo može Saksonaca da ožalosti sudbina sina koji je pobedio njihove najhrabrije vitezove.

— Ja tamo ne idem, reče Rovena; ja vas molim da promislite da li ono što smatrate hrabrošću i doslednošću ne bi trebalo pripisati okorelosti srca.

— Ostani onda kod kuće, nezahvalna gospo, odgovori Sedrik. Tvoje je srce okorelo kad možeš da žrtvuješ blagostanje ugnjetenog naroda jednoj taštoj i nedozvoljenoj naklonosti. Idem da potražim plemenitog Atelstena i sa njim ću otići na banket Džona Anžujskog.

I tako on ode na banket sa koga smo već saopštili glavne događaje. Odmah posle odlaska iz zamka, saksonski plemići sa svojim pratiocima pojahaše konje i u gužvi koja je tom prilikom nastala Sedrik sad prvi put baci pogled na begunca Gurta. Plemeniti Saksonac bio se vratio sa banketa prilično uzbuđen, kao što smo videli, i beše mu potreban samo izgovor da bi svoju srdžbu na nekome iskalio.

— Konopac! reče konopac! Osvalde, Hundiberte, psi i nitkovi! Zar još niste vezali ovoga lupeža?

Ne usuđujući se da ma šta odgovore, Gurtovi drugovi vezaše ovoga jednim povodnikom, jer to beše najpogodnije od svega što su pri ruci imali. Gurt se bez otpora potčini i samo reče, bacivši prekoran pogled na svoga gospodara:

— To je stoga što sam tvoje meso i tvoju krv voleo više nego svoje.

— Na konje, pa napred! uzviknu Sedrik.

— Doista je krajnje vreme, reče plemeniti Atelsten, jer ako ne budemo brzo jahali, uzalud će biti sva muka opata Valdorfa koji nam je pripremao užinu.

Putnici stoga odoše sa takvom žurbom da stigoše u manastir svetoga Vitvolda pre no što se to zlo moglo dogoditi. Opat, i sam od stare saksonske porodice, primi plemenite Saksonce sa velikim i preteranim gostoprimstvom, svojstvenim njihovoj naciji, koje gosti uživaše do kasno u noć, ili, bolje rečeno, do ranog jutra; i rastadoše se od svoga domaćina tek kada su sutradan sa njim podelili raskošan doručak.

Kad je grupa konjanika napuštala manastirsko dvorište, dogodi se jedan slučaj koji prilično uznemiri Saksonce. Od svih evropskih naroda oni su bili najviše naklonjeni sujevernom tumačenju raznih znakova. Sve do njihovih verovanja možemo da pratimo poreklo tih praznoverica, koje još nalazimo u našim narodnim starinama. Normani, pak, kao mešana rasa i prosvećeniji u to vreme, bili su izgubili veći deo sujevernih predrasuda koje su doneli njihovi preci iz Skandinavije i veoma su se hvalili svojom slobodoumnošću u tom pogledu.

U sadašnjem slučaju, bojazan od nekog predstojećeg zla bila je izazvana od strane jednog poštovanja dostojnog predskazivača: jedan veliki mršav crni pas sedeo je uspravno i veoma žalostivo zavijao kad su prvi konjanici izlazili kroz kapiju, a zatim je nastavio divlje da laje i da skakuće tamo-amo, pokazujući sklonost da se pridruži ovoj grupi.

— Ova mi se muzika ne sviđa, oče Sedriče, reče Atelsten; jer on je bio naviknut da ga oslovljava tom počasnom titulom.

— Ni meni, čiko, reče Vamba; bojim se da ćemo morati da platimo sviraču.

— Po mome mišljenju, reče Atelsten, na koga je opatovo dobro pivo, jer Barton je već tada bio čuven sa toga izvrsnog pića, ostavilo povoljan utisak, po mome mišljenju, bolje bi bilo da se vratimo i da ostanemo kod opata do posle podne. Kad ti put pređe kaluđer, zec, pas koji zavija — to donosi nesreću ako produžiš putovanje pre no što pojedeš svoj sledeći obed.

— Napred, reče Sedrik nestrpljivo, dan je ionako isuviše kratak za naše putovanje. Što se tiče psa, ja u njemu prepoznajem džukca onog odbeglog roba Gurta, beskorisnog begunca kao i gazda što mu je.

Rekavši to i podigavši se u isti mah u uzengijama, ljut zbog ometanja putovanja, on baci svoj džilit na sirotog Fanksa — jer to je bio Fanks.

Pseto je ovde bilo izgubilo trag svoga gospodara, koga je sve dotle pratilo u njegovom tajanstvenom pohodu, pa se sada na svoj neobičan način radovalo što se gospodar pojavio.

Džilit pogodi psa u pleća i umalo da ga ne prikova za zemlju. Pas urlajući pobeže dalje od razjarenog tena. Gurtu htede srce da prepukne; njemu još teže pade ovaj pokušaj namernog ubistva njegovog vernog prijatelja, nego i samo grubo postupanje prema njemu. Pošto je uzalud pokušao da podigne ruku do očiju, reče Vambi, koji se, videći rđavo raspoloženje svoga gospodara, bio mudro povukao na začelje povorke:

— Molim te, učini mi ljubaznost da mi obrišeš oči krajem tvoga ogrtača; prašina me je povredila, a ove veze ne dopuštaju mi da se na neki način sam pomognem.

Vamba mu učini traženu uslugu, i oni su neko vreme naporedo jahali, a Gurt je za to vreme turobno ćutao. Najzad, više nije mogao da savlada svoja osećanja.

— Prijatelju Vamba, reče on, od svih ovih koji su dovoljno ludi da služe Sedrika, ti si jedini dovoljno vešt da tvoje ludosti sasluša. Idi i reci mu da Gurt više neće da ga služi ni iz ljubavi ni iz straha. Može glavu da mi otkine, može da me šiba, može da me baci u gvožđe, ali od danas me nikad više neće prinuditi ni da ga volim ni da ga poslušam. Idi, dakle, i reci mu da mu Gurt, sin Bivulfov, odriče službu.

— Doista, reče Vamba, ma koliko da sam lud, neću da izvršim tvoju ludačku poruku. Sedrik ima još jedan džilit za pojasom, a ti znaš da on nikad ne promaši cilj.

— Meni je svejedno, odgovori Gurt, da li će mene da uzme za cilj. Juče je ostavio Vilfreda, moga mladog gospodara, u krvi... Danas je pokušao da pred mojim očima ubije jedino stvorenje koje je ikad prema meni bilo ljubazno. Tako mi svetoga Dunstana, svetoga Edmunda, svetog Vitolda, svetog Edvarda Ispovednika i svih ostalih saksonskih svetaca u kalendaru, jer Sedrik se nikad nije kleo nekim ko ne bi bio saksonske loze, pa su tako i sve njegove sluge imale istu ograničenu pobožnost, ja mu to nikad neću oprostiti!

— Po mome mišljenju, reče budala, naviknut da često u porodici radi kao mirotvorac, naš gospodar nije imao nameru da povredi Fanksa, nego samo da ga zaplaši. Jer, ako si primetio, on se izdigao u uzengijama, kao da je time nameravao da prebaci cilj, i on bi to i učinio da se nije desilo da Fanks u istom trenutku podskoči i dobije jednu ogrebotinu koju ću ja izlečiti sa marjaš katrana.

— Kad bih u to verovao, reče Gurt, kad bih samo mogao u to da verujem; ali ne, video sam ja da je džilitom dobro ciljao, čuo sam kako džilit zviždi kroz vazduh sa svom jarosnom zlovoljom onoga koji ga je bacio i zadrhtao je kad se zabo u zemlju kao da žali što je promašio cilj. Tako mi svinje, drage svetom Antoniju, ja ga se odričem!

Srditi svinjar opet turobno zaćuta, i nikakvi napori budale ne mogoše ga ponovo navesti na razgovor.

Za to vreme Sedrik i Atelsten, vođi grupe, razgovarali su o stanju u zemlji, o neslozi u kraljevskoj porodici, o zađevicama i svađama među normanskim plemićima i o izgledima koji su u tome ležali za Saksonce da se oslobode normanskog jarma, ili bar da zadobiju izvesnu nezavisnost u toku građanskog rata koji će verovatno nastati. Po tome pitanju Sedrik sav beše kao vatra. Uspostavljanje nezavisnosti njegovog naroda predstavljalo je ideal njegovog srca, kome je bio voljan da žrtvuje domaću sreću, pa i interese svoga sina. Ali, da bi se ta velika revolucija ostvarila u korist engleskih domorodaca, bilo je potrebno da oni među sobom budu ujedinjeni i da rade pod jednim priznatim vođom. Potreba da se za njihovog vođu izabere Saksonac kraljevske krvi ne samo što je bila očigledna sama po sebi, nego je smatrana svečanim uslovom od onih koje je Sedrik posvetio u svoje tajne planove i nade. Atelsten je imao bar to svojstvo; i, mada je duhovno bio malo obdaren i imao malo talenta koji bi ga preporučili za vođu, ipak je bio ugledna ličnost, nije bio kukavica, bio je naviknut na ratničke vežbe, izgledao voljan da prima savete pametnijih od sebe. Iznad svega, bio je poznat kao darežljiv i gostoljubiv i verovalo se da je dobroćudan. Ali, ma kakvo bilo polaganje prava Atelstena da postane vođ saksonske konfederacije, mnogi iz toga naroda bili su više naklonjeni da istaknu ledi Rovenu, koja je vodila poreklo od Alfreda, jer je njen otac bio jedan od poglavara čuvenih sa svoje mudrosti, hrabrosti i plemenitosti i njegova uspomena bila je veoma uvažavana od njegovih ugnjetenih zemljaka.

Da je Sedrik bio raspoložen da se sam stavi na čelo jedne treće stranke — to za njega ne bi bilo nimalo teško, a ta bi stranka bila isto toliko snažna kao i svaka druga. On nije imao njihovo kraljevsko poreklo, ali je bio hrabar, preduzimljiv, energičan i, iznad svega, izvanredno odan stvari koja mu je donela naziv Saksonac, a po rođenju nije bio niži ni od koga sem Atelstena i svoje štićenice. A ta svojstva nisu bila izmešana ni sa najmanjom senkom sebičnosti; i, umesto da, stvaranjem jedne svoje stranke, još i dalje stvara razdor u svojoj oslabeloj naciji, on je kao glavnu smernicu svoga plana imao želju da ugasi i onaj razdor koji je već postojao, radeći na tome da dođe do braka izmeću Rovene i Atelstena. Ali taj njegov omiljeni plan naiđe na jednu prepreku: uzajamnu naklonost izmeću njegove štićenice i njegovog sina. I to beše glavni uzrok za progon Vilfreda iz očevog doma.

Sedrik se rešio na ovu strogu meru u nadi da će, za vreme Ajvanhovog odsustva, Rovena ohladneti u svojim osećanjima prema Ajvanhu, ali je u toj nadi bio prevaren. To se jednim delom moglo pripisati načinu vaspitanja njegove štićenice. Sedrik, za koga je Alfredovo ime bilo božanstvo, postupao je sa jedinim preostalim potomkom s takvim poštovanjem, kakvo je možda u to vreme jedva ukazivano i priznatoj princezi. Rovenina volja bila je u najvećem broju slučajeva zakon u njegovoj kući; pa i sam Sedrik, kao da je bio rešen da se ta suverenost potpuno poštuje bar u tome krugu, ponosio se, izgleda, time da postupa kao prvi od njenih podanika. Tako naviknuta da vrši ne samo svoju slobodnu volju, nego i despotsku vlast, Rovena je bila, po svome ranijem vaspitanju, raspoložena i da se odupre i da bude srdita prema svakom pokušaju da se kontrolišu njena osećanja ili da se raspolaže njenom rukom protivno njenim naklonostima, i da potvrdi svoju nezavisnost u jednoj stvari u kojoj se čak i žene naviknute na poslušnost i potčinjenost vrlo često pokazuju sposobnosti da se usprotive volji svojih staralaca i roditelja.

Svoja osećanja je smelo ispoljavala; a Sedrik, koji nije mogao ni sam da se oslobodi svoje uobičajene pokornosti njenim željama, osećao se potpuno izgubljenim po pitanju kako da pribavi poštovanje svojoj starateljskoj vlasti.

Uzalud je pokušavao da je zaseni izgledima na nekakav zamišljeni presto. Rovena, koja je bila zdrave pameti, nije smatrala taj plan ni izvodljivim, ni poželjnim ukoliko se ticao nje, pa čak i da je bio ostvarljiv. Ne pokušavajući da prikrije svoju poznatu naklonost prema Ajvanhu, ona izjavi da, i kad taj omiljeni plemić ne bi bio u pitanju, ona bi radije našla utočište u manastiru no što bi delila presto sa Atelstenom, koga je sada počela iz dubine duše da mrzi zbog uznemiravanja u vezi sa njim, a i inače ga je oduvek prezirala.

Pri svem tom, Sedrik, čije mišljenje o ženskoj postojanosti nije bilo veoma visoko, nastojao je da svakim sredstvom svoje moći ostvari nameravano delo, misleći da time čini značajnu uslugu saksonskoj stvari. Iznenadnu i romantičnu pojavu svoga sina na borilištu u Ašbiju smatrao je skoro smrtnim udarcem svojim nadama. Njegovo očinsko osećanje, istina, odnelo je za trenutak pobedu nad gordošću i patriotizmom; ali oboje se povrati u punoj snazi, i pod njihovim udruženim dejstvom on je sada nastojao da učini odlučan napor da sjedini Atelstena i Rovenu, zajedno sa preduzimanjem drugih mera koje su izgledale potrebne da bi se ubrzalo uspostavljanje saksonske nezavisnosti.

Na ovom poslednjem predmetu on je sada radio sa Atelstenom, mada je ovde-onde imao razloga da se jada. Atelsten, istina, bejaše dovoljno tašt i voleo je da mu uši golicaju pričama o njegovom visokom poreklu i o njegovom naslednom pravu na počast i suverenost. Ali njegova lepa taština bila je sasvim zadovoljena time što je primao počasti od svojih neposrednih pratilaca i od Saksonaca sa kojima je dolazio u dodir. Imao je hrabrosti da pogleda u oči opasnosti, ali ga je mrzelo da ide da je namerno traži; i dok se slagao sa opštim principima koje je Sedrik izlagao u pogledu prava Saksonaca na nezavisnost, i bio još lakše ubeđen u pogledu njegove titule da nad Saksoncima vlada, kad se ta nezavisnost postigne, ipak, kad dođe na red da se govori o sredstvima za ostvarenje tih prava, on je opet bio „Atelsten Neodlučni“: spor, nerešiv, oklevalo i nepreduzimljiv. Žarka i strasna izlaganja Sedrikova imala su vrlo malo dejstva na ravnodušnu narav njegovu, kao što usijana tanad koja padaju u vodu izazovu malo šuma i malo dima i sve se odmah gasi.

Kada bi se Sedrik, napustivši ovaj posao, koji se mogao uporediti sa mamuzanjem umornog kljuseta ili kovanjem hladnog gvožđa, vraćao Roveni, imao je još manje zadovoljstva od razgovora sa njom. Jer, pošto je njegovo prisustvo prekidalo razgovor izmeću gospođe i njene omiljene dvorkinje o hrabrosti i sudbini Vilfredovoj, Elgita nije propuštala da se osveti i za svoju gospođu i za sebe, prepričavajući Atelstenovo zbacivanje sa konja na borilištu, a to je bio najneprijatniji predmet za Sedrikove uši. Tako je ovom upornom Saksoncu dnevno putovanje bilo ispunjeno svim vrstama neugodnosti i neudobnosti. On je u sebi više puta proklinjao turnir i onoga ko ga je proglasio, zajedno sa svojom ludošću što je uopšte i pomislio da ide gamo.,

Na podne, po predlogu Atelstenovom, putnici se zaustaviše u senci šume kod jedne česme da odmore svoje konje i da se malo potkrepe namirnicama kojima gostoljubivi opat beše natovario jednu tovarnu mazgu. Njegov obed trajao je prilično dugo vremena. Zbog tih prekida, bilo je nemoguće nadati se da stignu do Rotervuda a da ne putuju celu noć. To saznanje navede ih da svoj put nastave bržim korakom no što su do tada činili.

XIX
PREPAD

Družina oružanih ljudi neku plemenitu damu

Što prate (to njihove rasute otkriše reči

Kad se neprimećen njihovom začelju priključih)

Nalazi se u blizini, i namerava da noć provede u zamku.

Ora, Tragedija

Putnici sada stigoše do ivice šumovitog zemljišta, i taman su hteli da zađu u unutrašnjost, koja je u to vreme smatrana opasnom da su mogli lako prkositi slaboj policiji toga vremena. Međutim, iako se već približavala noć, Sedrik i Atelsten smatrahu da su bezbedni od tih skitnica pošto su imali u pratnji deset slugu, ne računajući Vambu i Gurta, jer je prvi bio budala, a drugi uhapšenik. Može se tome svemu dodati da su Sedrik i Atelsten, putujući tako pozno kroz šumu, računali i na svoje saksonsko poreklo i svoj ugled isto toliko koliko i na svoju hrabrost. Hajduci, koje je surovost šumskih zakona primorala da vode odmetnički i očajnički način života, bili su uglavnom seljaci i jomani saksonskog porekla, i smatralo se da obično poštuju ličnost i imovinu svojih zemljaka.

Zašavši u šumu, putnici odjednom biše uznemireni ponovljenim dozivanjem za pomoć, a kad dojahaše do mesta odakle su ti uzvici dolazili, behu iznenađeni kad videše jednu konjsku nosiljku spuštenu na zemlju, pored koje je sedela mlada žena bogato odevena po jevrejskoj modi, dok je jedan starac, po čijoj se žutoj kapi videlo da pripada istom narodu, hodao gore-dole sa pokretima koji su izražavali teško očajanje i kršio ruke kao da ga je zadesila neka strašna nesreća.

Na pitanje Sedrika i Atelstena, stari Jevrejin mogao je za neko vreme da odgovara samo pozivajući u zaštitu, jednoga za drugim, sve patrijarhe staroga zaveta protiv sinova Ismailovih, da ih poraze, da ih poseku oštricom svoga mača. Kad poče da dolazi sebi iz ove agonije užasa, Isak iz Jorka, jer to beše naš stari prijatelj, najzad mogaše da objasni kako je bio najmio kao telohranitelje šestoricu ljudi iz Ašbija i mazge za nosiljku jednog bolesnog prijatelja. Ova grupa bila se obavezala da ga prati do Donkestra. Dovde su došli zdravo i čitavo. Ali, kako su doznali od jednog drvoseče da je u šumi pred njima bila u zasedi jaka hajdučka družina, Isakovi najamnici ne samo što pobegoše, nego odvedoše sa sobom čak i konje koji su nosili nosiljku, i ostaviše Jevrejina i njegovu kćer bez sredstava za odbranu ili za povlačenje, da budu opljačkani i verovatno poubijani od bandita, koji će, kako oni očekivahu, svakog trenutka navaliti na njih.

— Kad bi se vaše hrabrosti smilovale, dodade Jevrejin glasom najdublje poniznosti, da dopuste sirotome Jevrejinu da putuje pod njihovom zaštitom, kunem se tablicama našega zakona, da detetu Izrailja od dana našega ropstva nikad nije učinjeno dobročinstvo koje će zahvalnije biti priznato.

— Pseto jevrejsko! uzviknu Atelsten, čije je sitničarsko pamćenje zadržavalo u sećanju svakojake tričarije, a naročito tričave uvrede, zar se ne sećaš kako si nam prkosio na galeriji na borilištu? Bori se ili beži, ili se poravnaj sa hajducima ako ti je volja, ne traži ni našu pomoć ni naše društvo, i ako oni haraju samo takve kao što si ti koji haraš ceo svet, onda, što se mene tiče, ja ih smatram veoma čestitim ljudima.

Sedrik se, međutim, ne saglasi sa surovim predlogom svog saputnika.

— Bolje će biti, reče on, da im ostavimo dvojicu naših slugu i dva konja da ih otprate nazad do najbližeg sela. To će samo malo umanjiti našu snagu, a sa vašim dobrim mačem, plemeniti Atelstene, i uz pomoć onih koji ostaju, za nas će biti lako da se sukobimo i sa dvadeset mangupa.

Rovena, pomalo uznemirena zbog pominjanja velikog broja hajduka, i to tako blizu njih, snažno podupre predlog svog staratelja. Ali Rebeka, napustivši odjednom svoje utučeno držanje i probivši se izmeću pratilaca do konja saksonske gospe, kleče i na orijentalni način na koji se upućuju molbe poljubi skut Rovenine odeće. Dignuvši se zatim i zabacivši svoj veo, ona je preklinjaše bogom koga i jedni i drugi slave i otkrovenjem zakona u koje i jedni i drugi veruju, da se sažali na njih i da im dopusti da put produže pod njihovom zaštitom.

— Ne molim za vašu naklonost zbog sebe, reče Rebeka, pa čak ni za ovog starog čoveka. Ja znam da predstavlja malu krivicu, ako ne čak i zaslugu, činiti zlo našem narodu i pleniti ga; i sasvim je svejedno da li se tako prema nama postupa u varoši, u pustinji ili na polju. Ali, činim to u ime nekoga ko je drag mnogima, pa i vama. Preklinjem vas, dopustite da ova bolesna osoba bude prenesena sa staranjem i negom pod vašom zaštitom. Jer, ako se bolesniku desi kakvo zlo, poslednji trenuci vašeg života biće zagorčeni kajanjem što ste odbili ono što od vas sada tražim.

Plemenit i svečan izraz sa kojim je Rebeka izgovorila ovu molbu, dadoše joj dvostruku vrednost kod lepe Saksonke.

— Čovek je star i slab, reče ona svom staratelju, devojka je mlada i lepa, njihov prijatelj je bolestan i u životnoj opasnosti. Ako oni i jesu Jevreji, mi kao hrišćani ne možemo ih ostaviti u ovoj neprilici. Neka se rastovare dve tovarne mazge, i neka se prtljag potovari na mazge iza leća dvojice slugu. Mazge mogu da nose nosiljku, a mi imamo konje u povodu za starca i njegovu kćer.

Sedrik spremno pristade na njen predlog, a Atelsten samo dodade uslov „da oni putuju na začelju cele grupe, gde Vamba može da im pravi društvo sa svojim štitom od veprove slanine.“

— Ja sam svoj štit ostavio na borilištu, odgovori budala, kao što je bila sudbina i mnogo boljih vitezova no što sam ja.

Atelsten veoma pocrvene, jer takva je bila njegova sudbina drugog dana turnira, dok je Rovena Vambinim odgovorom bila veoma zadovoljna i da bi popravila utisak izazvan brutalnom šalom njenog neosetljivog obožavaoca, ona reče Rebeki da jaše pored nje.

— To ne bi bilo prilično, odgovori Rebeka sa gordom poniznošću, pošto bi se moje društvo moglo smatrati sramotnim za moju zaštitnicu.

Za to vreme brzo se izvrši zamena prtljaga; jer i od same reči hajduci svi se užurbaše, a sumrak koji se spuštao učini tu reč još izrazitijom. U gužvi, Gurta skidoše s konja, a u toku toga pomeranja on nagovori budalu da mu malo razlabavi uže kojim su mu ruke bile vezane. Vamba je uže vezao nanovo vrlo nemarno, a možda je to i namerno učinio, tako da za Gurta nije bilo nimalo teško da svoje ruke potpuno oslobodi veza i da zatim, skliznuvši u čestar, umakne iz grupe.

Pometnja je bila prilična, i za neko vreme nije ni primećeno da se Gurt izgubio; jer, kako je on ostatak putovanja imao da ide iza jednoga od slugu, svaki je mislio da ga neko drugi čuva, i kad među njima poče da se šapuće da je Gurt u stvari iščezao, oni su tako neposredno očekivali napad hajduka, da nisu smatrali da na to treba više obraćati pažnju.

Staza kojom je grupa putovala bila je sada tako uzana, da nikako nije dopuštala više od dvojici jahača da idu naporedo, i počela je da silazi u jednu udolinu kroz koju je proticao potok čije su obale bile izlomljene, močvarne i obrasle zakržljalim vrbama. Sedrik i Atelsten, koji su jahali na čelu grupe, uviđali su koliko bi bilo opasno kad bi bili napadnuti u ovom tesnacu; ali pošto nijedan od njih nije imao veliko iskustvo u ratu, ne nađoše nikakav bolji način da izbegnu opasnost, no da požure kroz tesnac što je više moguće. Hitajući tako u priličnom neredu, oni taman pređoše potok sa jednim delom svojih pratilaca, kad odjednom behu napadnuti spreda, s boka i sa začelja, i to sa takvom žestinom, da, onako zbunjeni i rđavo pripremljeni, nisu bili kadri da pruže ma kakav stvaran otpor. Sa svih strana čuli su se uzvici: „Beli zmaj! Beli zmaj! Sveti Đorđe, pomozi veseloj Engleskoj!“ To su vikali napadači kao bojne pokliče saksonskih hajduka, u koje su bili prerušeni. I sa svih strana neprijatelji su se pojavljivali i nasrtali s izvanrednom brzinom, tako da je izgledalo da ih ima mnogo više no što ih je odista bilo.

Obe saksonske vođe beše zarobljene u istom trenutku, i svaki od njih pod okolnostima koje su odražavale njegov karakter. Sedrik, kada jedan neprijatelj navali, poteže na njega preostali džilit sa boljim dejstvom no onda kada je gađao Fanksa i prikova čoveka za hrast koji se nalazio tik uz njega. Zatim obode konja i polete na drugog napadača, potegavši u isto vreme mač, i zamahnuvši sa takvom zaslepljenom žestinom, da njegovo oružje udari u debelu granu koja se nad njim pružala i bi razoružan težinom svoga sopstvenog udarca. Za tren oka ščepaše ga i svukoše s konja dva-tri bandita koji se sjatiše oko njega. Atelstena snađe slična sudbina, pošto je njegova uzda bila dograbljena i on silom svučen s konja daleko pre no što je bio u stanju da potegne svoje oružje ili da zauzme bilo kakav položaj uspešne odbrane.

Pratioci, zakrčeni prtljagom, iznenađeni i preplašeni sudbinom svojih gospodara, padoše kao lak plen napadača, a ledi Rovenu, u središtu povorke, i Jevrejina i njegovu kćer, na začelju, zadesi ista nesreća.

Niko iz cele pratnje ne izmače, izuzev Vambe, koji ovom prilikom pokaza mnogo više hrabrosti nego oni koji su pretendovali na veću pamet. On dograbi mač od jednoga sluge, koji ga je taman bio potegao oklevajući i neodlučne ruke, pa mahaše njime kao lav i odbi nekolicinu napadača koji mu se približiše, a učini i jedan junački iako neuspeli pokušaj da pomogne svom gospodaru. Našavši se pred jačom silom, budala najzad skoči s konja, šmugnu u čestar i zahvaljujući opštoj zabuni umače sa poprišta.

Ali hrabra budala, kad se nađe izvan opasnosti, pomisli više nego jedanput da li da se vrati i podeli sudbinu gospodara kome je bio iskreno odan.

— Čuo sam kako ljudi govore o blagodetima slobode, reče, govoreći sam sa sobom. Ali bih sada želeo da me neki pametan čovek nauči kako da upotrebim slobodu, sada kada je imam.

Kako on te reči glasno izgovori, jedan glas vrlo blizu njega pozva ga tiho i obazrivo:

— Vamba! i, u isti mah, jedno pseto, u kome on poznade Fanksa, poče da skakuće oko njega mašući repom.

— Gurte! odgovori Vamba sa istom obazrivošću, i svinjar se odmah stvori pred njim.

— Šta se to desilo? upita on živo, šta znače svi ti krici i taj zveket mačeva?

— Ono što se danas dešava vrlo često, reče Vamba. Svi su zarobljeni.

— Ko zarobljen? uzviknu Gurt nestrpljivo.

— Moj gospodar, i moja gospođa, i Atelsten, i Hundibert, i Osvald!

— Za ime božje! reče Gurt, kako su zarobljeni, i ko ih je zarobio?

— Naš gospodar bio je spreman da se bori, reče budala, a Atelsten još nije bio dovoljno spreman, i niko drugi nije uopšte bio spreman. Zarobljenici su zelenih dolama i crnih maski. Svi leže povaljani po zelenoj travi kao divlje jabuke koje ti treseš pred svoje svinje. I ja bih se tome smejao, reče čestita budala, kad bih mogao da ne plačem. I on proli suze neizveštačenog bola.

Gurtovo se lice zažari.

— Vamba, reče on, ti imaš oružje, a srce ti je oduvek bilo jače no pamet; mi smo samo dvojica, ali iznenadni napad odlučnih ljudi može mnogo da učini! Pođi za mnom!

— Kuda? I sa kakvim ciljem? upita budala.

— Da izbavimo Sedrika.

— Pa ti si maločas odrekao njegovu službu, reče Vamba.

— To je bilo, reče Gurt, kad je on bio moćan... Hajde za mnom!

Baš kad je budala hteo da posluša, pojavi se iznenada jedno treće lice i naredi obojici da stanu. Po njegovom odelu i oružju Vamba je pretpostavljao da je to jedan od hajduka koji su upravo napali njegovog gospodara. Ali, pored toga što je bio bez maske, po svetlucavoj ešarpi preko ramena sa bogatim lovačkim rogom okačenim o nju, kao i po mirnom i zapovedničkom izrazu glasa i držanja, on i pored sumraka poznade u njemu jomana Lokslija koji je pod onako nepovoljnim okolnostima bio pobednik u borbi za nagradu u gađanju iz luka.

— Šta znači sve to, upita on, i ko je taj što hara, ucenjuje i robi u ovim šumama?

— Možeš da pogledaš njihove dolame, odgovori Vamba, i vidiš da li su to dolame tvoje dece ili ne; jer, one su iste kao i tvoja, onako isto kao što ti je i Jedna ljuska graška zelena kao i druga.

— Odmah ću to saznati, odgovori Loksli, a vama naređujem da se po cenu života ne mrdnete s mesta na kome stojite dok se ne vratim. Poslušajte me pa će biti dobro i za vas i za vaše gospodare. Ali, stoj, ja moram da izgledam, ukoliko je to moguće, kao i ti ljudi.

Rekavši to, otkopča ešarpu sa rogom, skide pero sa kape, i sve to pruži Vambi. Zatim izvuče iz džepa masku i, ponavljajući im zapovest da ostanu gde su, ode u izviđanje.

— Da li da ostanemo, Gurte, reče Bamba, ili da umaknemo? Po mojoj budalastoj pameti, on svu lopovsku opremu drži isuviše pripravno, da bi bio ispravan čovek.

— Što se mene tiče, može da bude i sam đavo, reče Gurt. Neće nam biti ništa gore ako sačekamo njegov povratak. Ako pripada toj grupi, on ih je već morao uzbuniti i ništa nam ne koristi da se bijemo ili da bežimo. Sem toga, ja sam tu skoro iskusio da ovejani lopovi nisu najgori ljudi na svetu s kojima čovek može imati posla.

Posle nekoliko trenutaka joman se vrati.

— Prijatelju Gurte, reče on, pomešao sam se među one ljude i saznao sam kome pripadaju i šta nameravaju. Mislim da nema nikakve opasnosti da će vršiti ma kakvo nasilje nad svojim zarobljenicima. Da ih tri čoveka napadnu u ovom trenutku — to bi bila prava ludost; jer to su vični ratnici i, kao takvi, postavili su straže koje će dati znak za uzbunu čim se ma ko približi. Ali ja se nadam da ću ubrzo sakupiti snagu koja će moći da prkosi svim njihovim merama predostrožnosti; vi ste obojica sluge, i, kako mislim, verne sluge Sedrika Saksonca, zaštitnika engleskih prava. Neće nedostajati engleskih ruku da mu pomognu da se izbavi iz ove nevolje. Pođite, dakle, sa mnom, dok ne skupim više pomoći.

Rekavši to, pođe krupnim korakom kroz šumu, u pratnji budale i svinjara. Vambinoj naravi nije odgovaralo da dugo putuje ćuteći.

— Sve mi se čini, poče on, gledajući ešarpu i rog koje je još uvek nosio, da sam video kako se odapinju strele kojima je dobijena ova lepa nagrada, a nije otada prošlo više vremena nego od Božića do danas.

— A ja, reče Gurt, mogao bih da primim na svoju dušu da sam čuo glas dobroga jomana koji je dobio, i na danu i u noći, a mesec je samo tri dana stariji od onda kad sam taj glas čuo.

— Čestiti prijatelji, odgovori joman, ko sam i šta sam od malog je značaja za sadašnji naš cilj. Ako oslobodim vašeg gospodara, imaćete razloga da verujete da sam najbolji prijatelj koga ste ikada imali u životu, a da li sam poznat pod jednim imenom ili pod nekim drugim, i da li umem da zategnem luk isto onako dobro kao kakav govedar ili još bolje, i da li mi je volja da idem po suncu ili po mesečini, sve su to pitanja koja, pošto vas se nikako ne tiču, ne treba ni da vas zanimaju.

— Naše su glave u lavljim čeljustima, prošaputa Vamba Gurtu, bog zna kako ćemo ih izvući.

— Pst, ćuti, reče Gurt, ne vređaj ga tvojom ludorijom, a ja se iskreno nadam da će sve biti dobro.

XX
POTERA

Kada su jesenje noći bile dugačke i tamne

A šume mračne i sumorne,

Kako se slatko isposnikovom uhu

Prikradala pustinjakova himna.

Pobožnost zajmi od muzike ton

Muzika je uzela od pobožnosti krila;

I, kao ptica što pozdravlja sunce.

One se vinuše nebu i uzlećući pevaju.

Pustinjak sa izvora Sv. Klementa

Posle tri sata dobrog hoda, Sedrikove sluge sa svojim tajanstvenim vodičem stigoše do jedne male čistine u šumi, usred koje se nalazio hrast ogromne veličine, koji je širio svoje krive grane u svim pravcima. Ispod ovog drveta četiri pet jomana ležalo je na zemlji, dok je jedan, kao stražar, hodao gore-dole u mesečevoj senci.

Kad ču šum koraka koji su se približavali, stražar odmah nadade uzbunu i spavači namah skočiše i zategoše lukove. Šest strela na tetivi upraviše se na onu stranu odakle su se putnici približavali, ali strelci poznadoše vodiča i pozdraviše ga dobrodošlicom, sa svim znacima poštovanja i odanosti, i odjednom nestade svake bojazni od grubog dočeka.

— Gde je Miler, bilo je njegovo prvo pitanje.

— Na putu za Roterham.

— Sa koliko ljudi? pitao je dalje starešina, jer izgleda da je on bio to.

— Sa šest ljudi i sa dobrim izgledom za plen, ako bude po volji svetom Nikoli.

— Pobožno rečeno, reče Loksli, a gde je Alana-Del?

— Otišao je putem za Betling, da pazi na opata od Žorvoa.

— Dobro je što se i na to mislilo, odgovori starešina, a gde je fratar?

— U svojoj ćeliji.

— Ja idem tamo, reče Loksli. Raziđite se i potražite drugove. Skupite koliku god možete snagu, jer na tragu smo divljači koju je teško loviti dok je ne priteramo u kutak. Sastanak ovde u zoru. Ali, čekajte, dodade, zaboravio bih najvažnije od svega. Dvojica od vas neka hitno pođu putem prema Torkvilstonu, zamku Fron de Befa. Jedna grupa plemića, prerušeni u naša odela, vode tamo grupu zarobljenika. Pazite dobro na njih, jer ako čak i stignu do zamka pre no što se mi sakupimo, pitanje je naše časti da ih kaznimo, i mi ćemo naći načina da to učinimo; pošaljite hitno jednog od drugova koji ima najbrži korak da nam donese vesti o tim jomanima.

Oni obećaše bezuslovnu poslušnost i pohitaše da izvrše svoje razne zadatke. A njihov vođ i njegova dva saputnika, koji su sada gledali u njega sa velikim poštovanjem i sa izvesnim strahom, nastaviše svoj put prema kapeli u Kompanherstu.

Kad stigoše na malu čistinu osvetljenu mesečinom, na čijoj se jednoj strani nalazila poštovanja dostojna, iako oronula kapela i gruba isposnička koliba, tako pogodna za asketsku pobožnost, Vamba prošapta Gurtu;

— Ako je ovo prebivalište nekog lupeža, onda to potvrđuje staru izreku: što bliže crkvi, to dalje od boga... I, tako mi moje ludačke kape, dodade, izgleda mi da će baš tako i biti! Slušaj samo kakvu to đavolju crkvenu pesmu pevaju u ovoj isposničkoj kolibi!

Odista isposnik i njegov gost pevahu iz punih pluća, a pluća su im bila veoma snažna, jednu staru vinsku pesmu, čiji je refren glasio:

Dede, pruži mi amo mrki vrč,

Larmadžijo, larmadžijo,

Dede, pruži mi amo mrki vrč,

Hej, veseli Dženkine, nitkova poznajem po piću,

Dede, pruži mi mrki vrč!

— E, to nije rđavo otpevano, reče Vamba, koji ubaci nešto svoga pripeva da potpomogne hor. Ali, ko bi, za ime svetitelja, ikad očekivao da u ponoć čuje tako veselu pesmu iz isposnikove ćelije!

— Bogorodice mi, ja bih očekivao, reče Gurt, jer veseli popa iz Kompanhersta je poznat čovek i ubija polovinu divljači koja se krade iz ovih šuma. Ljudi govore da se čuvar žalio njegovim crkvenim vlastima, i da će mu skinuti kukuljicu i mantiju ako se ne popravi.

Dok su oni tako govorili, Lokslijevi snažni i ponavljani udarci najzad poremetiše isposnika i njegovog gosta.

— Tako mi brojanica, reče isposnik, zaustavljajući se u jednom velikom izvijanju, evo i drugih noćnih gostiju. Ne bih voleo zbog moje kukuljice da nas zateknu u ovoj veseloj verskoj vežbi. Svaki čovek ima svoje neprijatelje, čestiti gospodine Lenštino, a ima zlomislenih ljudi koji bi ovo gostoljubivo okrepljenje koje sam ja tebi, umornom putniku, pružio za tri kratka sata, tumačili kao pravo pijančenje i bekrijanje, dva poroka koji su podjednako tući i mom pozivu i mojoj prirodi.

— Podli klevetnici! odvrati vitez, voleo bih da im ja sudim. Pa ipak, sveti popo, tačno je da svako ima svoje neprijatelje; a i u samoj ovoj zemlji ima takvih sa kojima bih ja više voleo da razgovaram kroz prečage na mom šlemu nego otkrivena lica.

— Stavi svoj gvozdeni lonac na glavu, prijatelju Lenštino, i to tako brzo koliko ti tvoja priroda dozvoljava, reče isposnik, dok ja uklonim ove kositrene vrčeve, čija ranija sadržina čudnovato struji kroz moju tintaru; a da bismo prigušili kloparanje — jer, vere mi, ja se osećam nešto nesiguran na nogama — udari u pesmu koju čuješ da ja pevam; reči nemaju nikakvog značaja; jedva da ih i ja znam.

Rekavši to, on grmnu jedno De profundis clamavi⁵⁵, pod čijom zaštitom ukloni instrumente njihovog banketa; a vitez, smejući se od srca i stavljajući svoj oklop za to vreme, pomagaše povremeno svome domaćinu glasom, ukoliko mu je to njegova veselost dopuštala.

— Kakvo to đavolje jutrenje pevate u ove sate? reče jedan glas spolja.

— Neka ti nebesa oproste, gospodine putniče! odgovori isposnik, čija sopstvena galama i možda noćno nalivanje sprečiše da pozna glas koji mu je inače bio veoma poznat. Produži svojim putem, za ime boga i svetoga Dunstana, i ne ometaj pobožnost moju i moga svetoga brata.

— Ludi pope, odgovori glas spolja, otvori Loksliju!

— Sve je sigurno, sve je u redu, reče isposnik svom drugu.

— Ali, ko je on? upita Crni Vitez. Za mene je vrlo važno da to znam.

— Ko je on? reče isposnik. Kažem ti, prijatelj.

— Ali, koji prijatelj? reče vitez, jer on može da bude tvoj ali ne i moj prijatelj.

— Koji prijatelj? odgovori isposnik. To je, sad, jedno pitanje koje je mnogo lakše postaviti no na njega odgovoriti. Koji prijatelj? Eto, on je, kad samo malo bolje promislim, onaj čestiti šumar o kome sam ti već govorio.

— Oh, tako čestit šumar, kao što si ti pobožan pop, odgovori vitez, u to ne sumnjam. Nego, otvori mu vrata pre no što ih izbije iz šarki.

Za to vreme psi, koji su u početku pometnje užasno lajali, poznadoše, kako izgleda, glas onoga koji je napolju stajao, jer, izmenivši potpuno svoje držanje, oni počeše da grebu po vratima i da cvile, kao da bi pomogli da se ovaj pusti unutra. Isposnik žurno skide šip sa svojih vrata i pusti unutra Lokslija sa njegova dva pratioca.

— Pa, isposniče, beše prvo jomanovo pitanje čim spazi viteza, kakvog ovo veselog drugara imaš ovde?

— Jedan brat našeg reda, odgovori fratar tresući glavom, čitavu noć provodimo u molitvama.

— On je kaluđer borbene crkve, čini mi se, reče Loksli, a ima ih poviše ovuda. Slušaj, fratre, moraš da ostaviš svoje brojanice i da uzmeš batinu, biće nam potreban svaki od naših veselih ljudi, svejedno da li je pop ili svetovnjak. Ali, dodade on uzevši ga jedan korak ustranu, jesi li poludeo kad puštaš ovamo jednoga viteza koga ne poznaješ? Jesi li zaboravio naša pravila?

— Da ne poznajem, njega! odgovori kaluđer smelo. Znam ga tako dobro kao što prosjak poznaje svoju zdelu.

— Pa, kako mu je onda ime? upita Loksli.

— Ime mu je, odgovori isposnik, ime mu je gospodin Antonije od Skrblastona. Kao da bih ja pio sa čovekom kome ni ime ne znam!

— Popio si više no što treba, kaluđeru, reče šumar, a bojim se i da si brbljao više no što treba.

— Dobri jomane, reče vitez istupivši napred, ne ljuti se na moga veselog domaćina; on mi je samo ukazao gostoprimstvo, ono gostoprimstvo koje bih ja od njega iznudio, da mi ga je uskratio.

— Ti da me prinudiš! reče fratar, čekaj samo dok zamenim ovu suru mantiju zelenom kabanicom, pa ako ti batinom ne odzvonim dvanaest po tintari, onda nisam ni pravi kaluđer ni valjan šumar.

Dok je tako govorio, smače svoju mantiju i pojavi se u tesnom prsluku i čakširama od grubog platna preko kojih žurno navuče zelenu kabanicu i čakšire iste boje.

— Molim te, priveži mi uzice, reče Vambi, pa ćeš za trud dobiti pehar vina sa Kseresa.

— Velika ti hvala na vinu, reče Vamba, ali misliš li da ću ja postupiti ispravno ako ti pomognem da se od svetog isposnika pretvoriš u grešnog šumara?

— Ništa se ne boj, reče isposnik, ja ću samo ispovediti greha moga zelenoga ogrtača mojoj suroj kaluđerskoj rizi i sve će opet biti u redu.

— Amin; odgovori budala, grešnik sa ogrtačem od čoje treba da ima ispovednika u ruhu od grube tkanine, a tvoja mantija može da da razrešnicu i mome ludačkom prsniku.

Rekavši to, on pomože fratru da veže beskrajni broj „poena“, kako su se nazivale vrpce kojima su se čakšire vezivale za prsnik.

Dok su oni bili tako zaposleni, Loksli povuče viteza malo ustranu, i ovako mu se obrati:

— Ne poriči, gospodine viteže, ti si onaj što osigura pobedu u korist Engleza protiv stranaca drugog dana turnira kod Ašbija.

— Pa šta onda, ako si tačno pogodio, čestiti jomane? odgovori vitez.

— Ja bih te u tome slučaju smatrao, odgovori joman, za prijatelja slabije strane.

— To je dužnost svakog pravog viteza, odgovori Crna Lenština, a ja ne bih želeo da ima razloga da se o meni misli drukčije.

— Ali za moj cilj, reče joman, trebalo bi da si isto toliko dobar Englez koliko i hrabar vitez, jer ono o čemu ti govorim tiče se, doista, dužnosti svakoga poštenog čoveka, ali naročito pravog rođenog Engleza.

— Nema nikoga, odgovori vitez, kome bi Engleska i život svakog Engleza bili draži nego meni.

— Hoću rado u to da verujem, reče šumski čovek. Nikad ovoj zemlji nije toliko bila potrebna pomoć onih koji je vole. Slušaj me, pričaću ti o jednom poduhvatu, u kome, ako si doista ono što izgleda da si, možeš da uzmeš časnog učešća. Jedna banda mangupa, prerušena u ruho koje nose bolji ljudi no što su oni, dočepali su se jednog plemenitog Engleza, zvanog Sedrik Saksonac, zajedno sa njegovom štićenicom i njegovim prijateljem Atelstenom od Koningsburga i odveli ih u jedan zamak u ovoj šumi po imenu Torkvilston. Pitam te kao čestitog viteza i kao čestitog Engleza, hoćeš ai da pomogneš da se izbave?

— Ja sam po svom zavetu obavezan da to učinim, odgovori vitez, ali želeo bih da znam ko si ti koji tražiš pomoć u njihovo ime.

— Ja sam, odvrati šumar, bezimeni čovek, ali sam prijatelj svoje zemlje i prijatelj prijatelja svoje zemlje. Za sada se moraš zadovoljiti ovim obaveštenjem o meni, a naročito zbog toga što i ti sam želiš da ostaneš nepoznat. Međutim, veruj, kad ja dam reč, ona je isto tako nepovrediva kao da nosim zlatne mamuze.

— Rado ti verujem, reče vitez, navikao sam da čitam ljudima sa lica, i ja na tvome čitam čestitost i odlučnost. Ja ti, stoga, neću postavljati više nikakva pitanja, već ću ti pomoći da oslobodiš te nesrećne zarobljenike; a kad se to svrši, nadam se da ćemo se rastati kao bolji prijatelji.

— Tako, reče Vamba Gurtu, jer, kako je sada fratar bio potpuno opremljen, budala, približivši se drugom kraju kolibe, ču završetak razgovora, tako smo dobili jednog novog saveznika? Nadam se da će hrabrost viteza biti čistijeg metala no što je vera isposnika ili poštenje jomana; jer ovaj Loksli izgleda kao rođeni zverokradica, a pop kao veseli licemer.

— Budi miran, Vamba, opomenu ga Gurt, možda je sve onako kako ti nagađaš, ali kad bi se i rogati đavo podigao i ponudio mi pomoć za oslobođenje Sedrika i ledi Rovene, teško da bi me vera nagnala da odbijem ponudu i da mu ne kažem da pođe za mnom.

Fratar je sada bio potpuno opremljen kao joman, sa mačem i štitom, lukom i tobolcem i jakim kratkim kopljem preko ramena. On izađe iz ćelije na čelu grupe, i pošto je brižljivo zaključao vrata, ostavi ključ ispod praga.

— Jesi li u stanju da što valjano učiniš, fratre, upita Loksli, ili ti još struji glavom vrč s vinom?

— Jedan jedini gutljaj sa izvora svetoga Dunstana ugasiće žeđ, odgovori sveštenik, u mome mozgu se nešto kovitla, a i noge su mi nekako nesigurne, ali ćete odmah videti kako i jedno i drugo prolazi.

Govoreći tako, on priđe kamenom bazenu, gde je izvorska voda padajući stvarala mehure koji su igrali na beloj mesečini, i povuče tako dug gutljaj kao da je nameravao da iscrpi sav izvor.

— Jesi li kad ranije pio toliko vode, sveti popo iz Kompanhersta? upita ga Crni Vitez.

— Nikad odonda kad mi je mešina s vinom procurila i ispustila svoju tečnost jednom nekanonskom oduškom, odgovori fratar, i tako mi ne ostade ništa drugo za piće do ova ovde dobrota moga zaštitnika.

Zatim zagnjuri ruke i glavu u izvor i opra sa njih tragove ponoćne pijanke.

Tako osvežen i istrežnjen, veseli pop zavitla oko glave svojim kratkim kopljem koje je držao sa tri prsta kao da maše kakvom trskom, uzvikujući u isti mah.

— Gde su ti nitkovi otmičari, koji odvode devojke protiv njihove volje? Odneo me nečastivi ako nisam dorastao da se bijem sa dvanaestoricom takvih?

— Jel' ti to psuješ, sveti popo? reče Crni Vitez.

— Nemoj me tu popekati, odgovori prerušeni sveštenik, svetoga mi Đorđa sa aždajom, ja sam samo dotle kalcan, dok mi je mantija na lećima. Kad ogrnem zelenu kabanicu, onda ću da pijem, da psujem i curu da ljubim kao i svaki drugi veseli šumar u Zapadnom Rajdingu.

— Hajde, hajde, mangupski pope, reče Loksli, i ne galami; bučan si kao čitav manastir uoči praznika kad otac opat ode na spavanje. Hajdete i vi, gospodo moja, ne zadržavajte se pričanjem o tome. Velim, hajdemo, moramo da sakupimo sve naše snage, pa i to će nam biti prilično malo ako hoćemo da na juriš zauzmemo zamak Fron de Befa.

— Šta! Zar je Fron de Bef, reče Crni Vitez, taj koji na kraljevom drumu zaustavlja kraljeve podanike? Zar je on postao lupež i ugnjetač?

— A što se tiče lopovluka, dodade sveštenik, ja sumnjam da je on ikada bio i upola tako pošten čovek kao što su mnogi lopovi koje ja poznajem.

— Napred, pope, i ne galami, reče joman, bolje bi bilo da nas povedeš prema zborištu nego što pričaš stvari o kojima bi trebalo da se ćuti i zbog pristojnosti i zbog opreza.

XXI
ZAROBLjENICI

Avaj, kako je mnogo časova i mnogo godina prošlo

od onda kad su ljudske prilike oko svoga stola sedele,

Ili lampa ili luč na njihovoj površini svetleli!

Čini mi se, čujem šum vremena davno prošlog

Kako još žubori nad nama u visokoj šupljini

Ovih crnih svodova, kao da su se još tu zadržali

Glasovi onih koji već odavna počivaju u svojim grobovima.

Ora, Tragedija

Dok su se preduzimale ove mere za pomoć Sedriku i njegovim drugovima, naoružani ljudi, koji ih behu zarobili, gonili su svoje zarobljenike prema sigurnom mestu, gde su nameravali da ih zatvore. Adi ubrzo pade tama i razbojnici kao da su malo poznavali šumske staze. Bili su primorani da učine nekoliko dugih zastanaka, i jedno dva puta moradoše da se vrate stazom kako bi opet uhvatili dobar pravac. Letnje jutro svanulo je nad njima pre no što mogoše da putuju sa punom sigurnošću da se nalaze na pravom putu. Ali, pouzdanje se povrati sa svetlošću, i grupa se sada brzo kretala napred. Za to vreme izmeću dvojice banditskih vođa tekao je ovakav razgovor:

— Vreme je da nas ostaviš, ser Morise, reče hramovnik De Brasiju, da bi pripremio drugi deo svoje tajanstvene igre. Sad imaš, kao što znaš, da se pojaviš kao vitez oslobodilac.

— Nešto bolje sam smislio, reče De Brasi. Neću te napustiti sve dok plen ne bude valjano smešten u zamku Fron de Befa. Tu ću se pojaviti pred ledi Rovenom u svom sopstvenom obliku, i nadam se da će ona nasilje koje sam počinio pripisati žestini moje strasti.

— A šta te je navelo da svoj plan promeniš, De Brasi? upita hramovnik.

— To te se ništa ne tiče, odgovori njegov saputnik.

— Ipak se nadam, gospodine viteže, reče hramovnik, da ova promena nije nastupila iz sumnje u moje poštene namere, kao što je Ficurze nastojao da ti tu sumnju ulije.

— Šta ja mislim, to je moja stvar, odgovori De Brasi. Đavo se smeje, kažu ljudi, kad jedan lopov pokrade drugog lopova; a mi znamo da, kad bi đavo umesto smeha pljuvao plamen i sumpor, to nikako ne bi sprečilo jednoga hramovnika da ide za onim što je naumio.

— Ili vođu slobodne družine, odgovori hramovnik, da strahuje da će mu drug i prijatelj naneti zlo koje on celome svetu čini.

— Ovo je beskorisno i opasno prebacivanje, odgovori De Brasi, dovoljno je kad kažem da poznajem moral hramovničkog reda, i neću da ti pružim mogućnost da mi podvališ sa lepim plenom radi koga sam se izložio tolikoj opasnosti.

— Tja, odgovori hramovnik, čega se plašiš? Ti poznaješ zavete našega reda.

— Veoma dobro, reče De Brasi, a znam isto tako i kako se oni održavaju. De, de, gospodine hramovniče, viteški zakoni se vrlo slobodno tumače u Palestini, a u ovome slučaju ja ne želim ništa da prepustim tvojoj savesti.

— E pa, onda, čuj istinu, reče hramovnik. Ja ne marim za tvoju plavooku lepoticu. Ima u ovoj grupi jedna koja za mene mnogo više znači.

— Šta! Zar ćeš se spustiti do sobarice? upita De Brasi.

— Ne, gospodine viteže, odvrati hramovnik oholo. Ja se neću spustiti do sobarice. Ima među zarobljenicima jedan plen isto toliko divan kao i tvoj.

— Tako mi službe božje, ti misliš na lepu Jevrejku! reče De Brasi.

— Pa i ako mislim na nju, reče Boa Gilber, ko će mi se usprotiviti?

— Niko, koliko ja znam, reče De Brasi, sem tvoj zavet neženstva, ili tvoja griža savesti zbog grešne ljubavi sa Jevrejkom.

— Što se moga zaveta tiče, reče hramovnik, naš veliki majstor dao mi je razrešnicu. A što se tiče savesti, čovek koji je pobio tri stotine Saracena ne mora da misli na svaki sitan greh, kao kakva seljančica na prvoj ispovesti uoči velikog petka.

— Ti sam najbolje poznaješ svoje povlastice, reče De Brasi, pa ipak, ja bih se zakleo da su tvoje misli bile više zauzete kovčezima sa novcem staroga lihvara nego crnim očima njegove ćerke.

— Mogu da se divim oboma, odgovori hramovnik; sem toga, stari Jevrejin je samo polovina plena. Njegovu pljačku moram da delim sa Fron de Befom, koji nam ne stavlja zabadava svoj zamak na raspolaganje. Ja moram da imam nešto što mogu da nazovem isključivo svojim u ovoj našoj pljački, i ja sam izabrao lepu Jevrejku kao moj poseban plen. Ali sad, kad znaš moje namere, ti ćeš se vratiti svome prvobitnom planu, zar ne? Kao što vidiš, nemaš čega da se plašiš od mene.

— Ne, ne, odvrati De Brasi, ostaću kraj svoga plena. Tvoja priča zvuči prilično istinito, ali ja ne volim povlastice zadobijene razrešnicom velikog majstora ni zaslugu stečenu ubijanjem tri stotine Saracena. Ti imaš tako jako pravo na oproštaj, da bi prezao od sitnih grehova.

Dok se vodio ovaj razgovor, Sedrik je nastojao da od svojih stražara izvuče kakav nagoveštaj o tome ko su i šta nameravaju. „Vi treba da ste Englezi“, govorio je on, „pa ipak, tako mi neba vi pljačkate svoje zemljake kao da ste Normani. Vi ste svakako moji susedi i, ako je tako, trebalo bi da ste moji prijatelji; jer, koji od mojih engleskih suseda ima razloga da bude drukčiji? Velim vam, jomani, da i oni među vama koji su bili obeleženi kao hajduci, da su i ti kod mene nalazili zaštitu, jer ja sam se sažalio na njihove nevolje i proklinjao sam ugnjetavanja koja su nad njima vršili tiranski plemići. Šta hoćete od mene? I čemu vam služi ovo nasilje? Vi ste u vašim delima gori od divljih životinja, pa hoćete, valjda, da im podražavate i samim nemim ćutanjem?“

Uzalud je Sedrik tako govorio čuvarima koji su imali isuviše jake razloge za svoje ćutanje, da bi bili navedeni da ga prekinu bilo njegovim gnevom, bilo njegovim prebacivanjima. Oni su ga i dalje vodili veoma žurno, putujući vrlo brzo, dok se na kraju jedne aleje sa visokim drvećem ne pojavi Torkvilston, tada suri i stari zamak Redžinalda Fron de Befa. Bila je go omanja tvrđava koja se sastojala od jedne velike četvrtaste kule, opkoljene zgradama manje visine, koje je okružavalo unutrašnje dvorište. Oko spoljašnjeg zida bio je dubok jarak ispunjen vodom iz obližnjeg potočića. Fron de Bef, koji je zbog svoje naravi često dolazio u sukob sa svojim neprijateljima, učinio je znatne dodatke da pojača snagu svoga zamka, dograđujući kule iznad spoljnog zida, tako da se može bočno braniti na svakom uglu. Pristup, kao što je bilo uobičajeno kod zamaka toga doba, išao je kroz jednu zasvođenu spoljašnju utvrdu, koju je završavala i branila sa svake strane po jedna mala kula.

Čim je Sedrik video kule Fron de Befovog zamka kako izdižu svoje sure i mahovinom obrasle zidine, svetlucajući na jutarnjem suncu iznad šume kojom su bile opkoljene, on odmah tačnije pogodi razlog njihove nesreće.

— Ogrešio sam se, reče on, prema lopovima i hajducima ovih šuma kad sam pomislio da ovi razbojnici pripadaju njihovim družinama; isto sam tako mogao da pobrkam lisice iz ovih čestara sa kurjacima iz Francuske. Recite mi, psi, na šta smeraju vaši gospodari, na moj život ili na moje bogatstvo? Je li to suviše mnogo što dva Saksonca, ja i plemeniti Atelsten, drže zemljišta u zemlji koja je nekada pripadala njihovoj rasi? Osudite nas na smrt, i upotpunite vašu tiraniju oduzimajući naše živote, kao što ste otpočeli sa oduzimanjem naših sloboda. Ako Saksonac Sedrik ne može da oslobodi Englesku, on je voljan da za nju umre. Recite vašem tiranskom gospodaru, ja od njega tražim samo da pusti ledi Rovenu u časti i sigurnosti. Ona je žena, i on ne treba da je zastrašuje; a sa nama će izumreti svi koji se usuđuju da se biju za njenu stvar.

Pratioci ostadoše isto onako nemi na ove reči kao i na ranije, i sada su stajali pred kapijom zamka. De Brasi dunu tri puta u rog, a strelci i kopljanici, koji posedoše zidove kad su videli da se oni približavaju, pohitaše da spuste pokretni most i da ih puste u zamak. Zarobljenike primoraše da sjašu i odvedoše ih u jednu sobu gde im je na brzu ruku dat obed, od koga niko, sem Atelstena, ne beše raspoložen da okusi; ali ni on nije imao dovoljno vremena da uživa u dobrom jelu stavljenom pred njih, jer čuvari dadoše njemu i Sedriku na znanje da će biti zatvoreni u jednoj sobi odvojeno od Rovene. Otpor je bio uzaludan; prinudiše ih da pođu u jednu veliku sobu, koja je, sa glomaznim saksonskim stubovima, ličila na one trpezarije i kapitole koji još mogu da se vide u najstarijim delovima naših najstarijih manastira.

Zatim ledi Rovenu odvojiše od grupe i odvedoše je, istina učtivo, ali ne pitajući je za mišljenje, u jednu zasebnu sobu. Ista zabrinjujuća pošta bila je ukazana Rebeki, uprkos molbi njenoga oca koji je nudio čak i novac u ovoj krajnjoj nevolji, da se njoj dozvoli da ostane sa njim.

— Podli neverniče, odgovori jedan od čuvara, kad budeš video svoju jazbinu, ti nećeš poželeti da tvoja kći bude u njoj.

I bez daljeg razgovora starog Jevrejina silom odvukoše u drugom pravcu od ostalih zatočenika. Posluga, posle brižljivog pretraživanja i razoružavanja, bi zatvorena u jedan drugi deo zamka, a Roveni je čak odbijena i uteha koju je mogla da ima od dobrodošlog prisustva svoje sobarice Elgite.

Odaja u koju su bile zatvorene saksonske poglavice, jer mi prvo njima obraćamo svoju pažnju, iako je sada služila kao neka vrsta stražare, prvobitno je bila velika dvornica zamka. Sada je bila ostavljena za niže ciljeve, jer sadašnji gospodar, među ostalim dodacima u cilju udobnosti, bezbednosti i lepote svog baronskog boravišta, beše podigao novu sjajnu dvornicu, čiju su zasvođenu tavanicu nosili lakši i elegantni stubovi, a ukrašavali je ukrasi višeg stepena koje su Normani već bili uveli u arhitekturu.

Sedrik je koračao odajom, ispunjen gnevnim razmišljanjem o prošlosti i sadašnjosti, dok je njegovom drugaru apatija, umesto strpljenja i filosofije, služila da ga zaštiti protiv svega drugog sem protiv neudobnosti sadašnjeg trenutka; a on je i ovu tako malo osećao, da se samo s vremena na vreme osećao pobuđen da odgovori na Sedrikove žive i žarke apele.

— Da, govorio je Sedrik upola za sebe a upola obraćajući se Atelstenu, baš u dvornici je moj otac pirovao sa Torkvilom Volfgangerom, koji je tada kretao protiv Norvežana, jer su se ovi bili udružili sa buntovnikom Tostijem. U ovoj dvornici je Harold dao velikodušan odgovor izaslaniku svog buntovnog brata. Često sam slušao od svoga oca kako pada u vatru pričajući o tom događaju. Tostijev izaslanik bio je primljen u ovoj dvorani, koja je jedva mogla da primi mnoštvo saksonskih poglavica koji su pili vino, kao krv crveno, oko svoga vladara.

— Nadam se, reče Atelsten, nešto malo dirnut ovim delom govora svoga prijatelja, da oni neće zaboraviti da nam pošalju malo vina i okrepljenja na podne... Jedva smo imali kad da se malo prihvatimo, a meni nikad ne prija kad jedem odmah kad sjašem, mada vidari to preporučuju.

Sedrik nastavi sa svojom pričom i ne obzirući se na ovu primedbu svog prijatelja.

— Tostijev izaslanik, reče on, prolazio je dvornicom nimalo pokoleban namrštenim licima oko njega, dok se ne pokloni pred prestolom kralja Harolda.

„Čemu se, gospodaru kralju“, reče on, „može tvoj brat Tosti nadati ako položi oružje i zamoli te za mir.“

„Bratskoj ljubavi“, uzviknu plemeniti Harold, „i lepoj grofoviji Nortamberland.“

„A ako Tosti to primi“, produži izaslanik, „koje će zemlje biti dodeljene njegovom vernom savezniku Hardradi, kralju Norveške?“

„Sedam stopa engleskog zemljišta“, odgovori Harold gordo, „ali kako se priča da je Hardrada džinovskog rasta, možda bismo mu mogli dati dvanaest inča više.“

Dvornica odjeknu poklicima, i pehar i rog napuniše se za Norvežanina koji je uskoro trebalo da dospe u posed svoje engleske teritorije.

— I ja bih mu nazdravio od sveg srca, reče Atelsten, jer mi se jezik prilepio za nepca.

— Ismejani izaslanik, produži Sedrik, nastavljajući sa žarom svoju priču, iako ona nije zanimala slušaoca, ode da odnese Tostiju i njegovom savezniku kobni odgovor uvređenog brata. I tada daleke kule Jorka i krvavi tok reke Dervent videše užasnu bitku, u kojoj, pošto pokazaše najneustrašljiviju hrabrost, i kralj Norveške i Tosti padoše zajedno sa deset hiljada svojih najhrabrijih pristalica. Ko je mogao i pomisliti da tog istog ponosnog dana, kada je ta bitka bila dobijena, jak vetar na kome su pobedonosno lepršale saksonske zastave nadima normanska jedra i goni ih prema kobnim obalama Saseksa? Ko je mogao misliti da će Harold samo posle nekoliko dana i sam imati od svoje kraljevine jedino onaj deo koji je u svojoj srdžbi bio odredio norveškom zavojevaču? Ko je mogao pomisliti da ćeš ti, plemeniti Atelstene, da ćeš ti, potomak Haroldove krvi, i ja, čiji otac nije bio među najgorim braniocima saksonske krune, da ćemo biti sužnji jednog podlog Normana baš u ovoj dvornici, u kojoj su naši preci pirovali.

— Doista je to žalosno, odgovori Atlesten, ali ja se nadam da će nas oni pustiti uz umeren otkup. U svakom slučaju, ne može biti njihova namera da nas naprosto umore glađu; pa ipak, iako je već uveliko podne, ne vidim nikakve pripreme za ručak. Pogledaj de na prozor, plemeniti Sedriče, i oceni po sunčevim zracima da li već nije prevalilo podne.

— Možda je i tako, odgovori Sedrik, ali ja ne mogu da gledam u ta raznobojna okna, a da ona ne pobude i druge misli sem onih koje se tiču prolaznog trenutka ili sadašnjih lišavanja. Kad je ovaj prozor bio izgrađen, moj plemeniti prijatelju, naši grubi očevi nisu znali za tu veštinu pravljenja i bojadisanja stakla... Oholost Volfgangerovog oca dovela je jednog majstora iz Normandije da ukrasi njegovu dvornicu tim novim vrstama ukrasa što zlatnu svetlost božjeg dana prelamaju u tako mnogo fantastičnih boja. Stranac je ovamo došao siromašan kao prosjak, puzeći ropski, spreman da skine kapu i pred najnižim domorocem ove kuće. On se vratio dobro uhranjen i ohol, da priča svojim grabljivim zemljacima o bogatstvu i prostoti saksonskih plemića; jedna ludost, oh, Atelstene, koju su od starina predosećali i predviđali oni potomci Hengistovi i njegova surova plemena koja zadržaše jednostavnost svojih običaja. Mi smo te strance učinili našim bliskim prijateljima, našim poverljivim slugama; mi smo od njih uzimali njihove majstore i njihove veštine, a prezreli smo čestitu jednostavnost i grubost kojima su se naši hrabri preci zadovoljavali, i mi smo bili raslabljeni normanskim veštinama još pre no što smo pali pod normanskim oružjem. Daleko je bolja bila naša domaća hrana, koju smo jeli na miru i u slobodi, nego raskošne prefinjenosti kojima za ljubav postadosmo robovi tuđinskog zavojevača.

— Ja bih u ovom trenutku, odgovori Atelsten, i veoma jednostavno jelo smatrao za raskoš, i čudi me, plemeniti Sedriče, da se tako dobro sećaš prošlih podviga, da, izgleda, zaboravljaš i sam čas ručka.

„Izgubljeno je vreme, promrmlja Sedrik za sebe i nestrpljivo, govoriti mu o ma čemu drugom do o onome što se tiče njegovog trbuha! On nema drugog zadovoljstva nego da ždere, da loče i da traži još... Tužna je to stvar, reče on gledajući sažaljivo u Atelstena, da jedan tako tup duh stanuje u tako valjanom telu! Žalosno je da takav jedan poduhvat, kao što je preporod Engleske, padne na jedan tako nesavršen stožer! Pa ipak, kad se oženi Rovenom, njen plemenitiji i otmeniji duh moći će da probudi bolju prirodu koja je sada u njemu tako mlitava. Ali kako da se to ostvari, kada smo Rovena, Atelsten i ja, sužnji ovog surovog razbojnika, a možda smo to postali baš zbog toga što su osetili opasnost koju naša sloboda može predstavljati za njihovu uzurpiranu vlast nad njihovim narodom?“

Dok je Saksonac bio utonuo u ta mučna razmišljanja, otvoriše se tamnička vrata i kroz njih prođe domoupravitelj, držeći svoju belu službenu palicu. Ova važna ličnost uđe u sobu ozbiljnim korakom, u pratnji četiri sluge, koji su nosili sto pokriven činijama čiji izgled i miris kao da namah doneše Atelstenu naknadu za do tada pretrpljene neugodnosti. Osobe koje su služile pri obedu nosile su maske i ogrtače.

— Kakva je to komedija, reče Sedrik, zar mislite da mi ne znamo čiji smo zarobljenici kad se nalazimo u zamku vašega gospodara? Recite mu, produži on, voljan da iskoristi ovu priliku za otvaranje pregovora za oslobođenje, recite vašem gospodaru, Redžinaldu Fron de Befu, da mi ne znamo razlog s koga nas je lišio slobode, sem ako to nije njegova nezakonita želja da se na naš račun obogati. Recite mu da mi odgovaramo na njegovu gramzivost kao što bismo u sličnim prilikama odgovorili na gramzivost jednog ovejanog razbojnika. Neka navede otkupninu po kojoj je procenio našu slobodu, i ona će biti plaćena — ukoliko zahtev odgovara našim mogućnostima.

Domoupravitelj ne odgovori ništa, već samo klimnu glavom.

— I reci Redžinaldu Fron de Befu, reče Atelsten, da ga ja izazivam na borbu na život i smrt, i pozivam ga da se sa mnom bije, peške ili na konju, na ma kom sigurnom mestu, za osam dana od našeg oslobođenja; a on se, ako je pravi vitez, neće usuditi da to odbije ili da odloži.

— Ja ću preneti vitezu vaše izazivanje, odgovori domoupravitelj, a sada vas ostavljam da ručate.

Izazivanje Atelstenovo ne beše izrečeno mnogo graciozno, jer jedan veliki zalogaj, koji je iziskivao istovremenu upotrebu obeju vilica, znatno umanji utisak smelog poziva na dvoboj koji je izazivanje sadržavalo. Pa ipak, Sedrik njegov govor pozdravi kao neosporan znak oživljavanja duha kod svoga prijatelja, čija je ranija ravnodušnost bila počela, i pored sveg poštovanja za Atelstenovo poreklo, da troši njegovo strepljenje. Ali sada mu on srdačno steže ruku u znak odobravanja, i bio je nešto ožalošćen kad Atelsten primeti „da bi se tukao i protiv deset takvih ljudi kao što je Fron de Bef, ako bi time mogao da ubrza svoj odlazak iz jedne takve tamnice u kojoj se stavlja tako mnogo belog luka u čorbu.“ I pored toga objavljivanja ponovnog pada u apatiju čulnosti, Sedrik sede prema Atelstenu, i ubrzo pokaza da, ako je nesreća njegove zemlje mogla da odagna sećanje na hranu dok sto nije bio postavljen, ipak, čim jelo beše stavljeno na trpezu, on dokaza da je apetit njegovih predaka prešao na njega sa svim njihovim osobinama.

Međutim, sužnji nisu dugo uživali u jelu i piću, jer im u tom veoma ozbiljnom zanimanju pažnju poremeti duvanje roga koje odjeknu pred kapijom. To se ponovi tri puta sa toliko žestine, kao da je pred začaranim zamkom duvao sudbinski vitez, na čiji poziv dvornice i kule ima da se raspadnu kao jutarnja magla. Saksonci skočiše od stola i pohitaše prozoru. Ali su u svojoj radoznalosti bili razočarani, jer ti su otvori gledali u dvorište zamka, a zvuk je dolazio s one strane spoljnih zidova. Izgleda, međutim, da je poziv bio važan, jer u zamku namah nastade veliko komešanje.

XXII
UCENA

Moja kćer — O moji dukati — O moja kćeri!

— — — O moji hrišćanski dukati!

Pravda — zakon — moji dukati, i moja kći!

Šekspir, Mletački trgovac

Ostavljajući saksonske poglavice da se vrate svome obedu čim im to nezadovoljena radoznalost dopusti, kako bi odgovorili pozivima poluzasićenog apetita, mi ćemo sada baciti pogled na još teže sužanjstvo Isaka od Jorka. Siromah Jevrejin bio je odmah bačen u jednu zasvođenu tamnicu čiji je pod bio duboko ispod nivoa tla i veoma vlažan, pošto je bio niži i od samog jarka. Jedina svetlost dolazila je kroz jedno dva otvora daleko iznad domašaja zatočenikove ruke. Ovi otvori propuštali su i usred dana veoma slabu i nejasnu svetlost, koju je smenjivala najgušća tmina još pre no što je ostali deo zamka gubio blagoslov dana. Lanci i gvožđa, koji su bili sudbina ranijih zarobljenika, od čijih se žarkih pokušaja za bekstvo strahovalo, visili su zarđali i prazni sa zidova tamnice, a u alkama jednih bukagija još su stajale istrulele kosti, koje izgleda da su pripadale ljudskoj nozi, kao da je neki zatočenik ostavljen tu ne samo da umre no da mu i kosti istrunu.

Na jednom kraju ove užasne tamnice nalazilo se veliko ognjište, preko koga je bilo namešteno nekoliko poprečnih gvozdenih šipki upola izjedenih od rđe.

Od izgleda ove tamnice preplašilo bi se i hrabrije srce no što je Isakovo, ali je on pri svem tom bio mnogo pribraniji pred neposrednom opasnošću, no što je izgledalo da je pribran dok je samo bio pritisnut strahom čiji je uzrok dotle bio udaljen i samo verovatan. Ljubitelji lova pričaju da zec oseća više straha za vreme gonjenja od strane pasa, nego kada se otima u njihovim šapama. A tako verovatno da i Jevreji, usled veoma česte izloženosti strahu u svima prilikama, bejahu u izvesnoj meri duhovno pripremljeni za svakojako nasilje koje bi se nad njima vršilo, tako da nikakav napad, kad se stvarno desi, nije mogao sa sobom da donese ono iznenađenje koje je najteže svojstvo straha. A nije Isaku bilo ni prvi put da se nalazi u tako opasnim okolnostima. On je stoga imao iskustvo koje ga je vodilo, kao i nadu da će se moći opet, kao i ranije, osloboditi kao plen od ptičara. Iznad svega, imao je onu nepopustljivu tvrdoglavost svoje nacije i nepokolebljivu odlučnost sa kojom su Izrailjci, kako se često dešavalo, podnosili najteža zla, koja sila i nasilje mogu da im nanesu, pre no da zadovolje svoje ugnjetače ispunjenjem njihovih zahteva.

Spreman tako na pasivan otpor, a sa odećom skupljenom ispod sebe da mu čuva noge od vlažnog poda, sedeo je Isak u jednom uglu svoje tamnice. Njegove skrštene ruke, razbarušena retka kosa i brada, krzneni ogrtač i visoka kapa, pri slaboj i isprekidanoj svetlosti, mogli su da pruže studiju za Rembranta⁵⁶ da je taj slavni slikar živeo u to doba. Jevrejin ostade u tom položaju skoro tri časa, kad se začuše koraci na tamničkim stepenicama. Šipovi zaškripaše kad ih neko povuče, šarke zaječaše kad se vraga otvoriše, i Redžinald Fron de Bef, u pratnji dvojice hramovnikovih saracenskih robova uđe u tamnicu.

Fron de Bef, krupan, snažan čovek, čiji je život protekao u javnim ratovima i privatnim zađevicama i kavgama, i koji nikad nije oklevao da proširi svoju feudalnu vlast, imao je crte lica koje su odgovarale njegovom karakteru, i koje su dobro izražavale ohole i zlobne strasti duše. Ožiljci kojima je njegovo lice bilo izbrazdano mogli bi na nekom drugom licu izazvati naklonost i poštovanje koji se duguju znacima čestite hrabrosti. Ali kod Fron de Befa oni su samo doprinosili surovosti njegovog izgleda i užasu koji je njegovo prisustvo ulivalo. Ovaj strašni baron bio je odeven u kožni prsnik. tesno pripijen uz telo, izbrazdan i uprljan oklopom. Nije imao drugog oružja sem noža za pojasom, a ovaj je držao ravnotežu sa svežnjem zarđalih ključeva što mu je visio s desne strane.

Crni robovi koji su pratili Fron de Befa behu skinuli svoju raskošnu odeću i sad cv imali prsnike i čakšire od grubog platna, rukavi su im bili zavrnuti do iznad lakata kao kod kasapa spremnih da vrše svoj posao na klanici. Svaki je od njih u ruci nosio malu kotaricu. Kad uđoše u tamnicu, oni se zaustaviše na vratima, dok Fron de Bef brižljivo zaključa i dvaput okrete ključ u bravi. Posle ove mere predostrožnosti, on pođe polagano tamnicom prema Jevrejinu u koga je bio upro oči kao da je želeo da ga umrtvi pogledom — onako kako neke životinje opčinjavaju svoj plen. Izgledalo je odista kao da mračne i zlobne oči Fron de Befa imaju u sebi takvu moć nad njegovim nesrećnim zatočenikom. Jevrejin je sedeo otvorenih usta i oči su mu bile uprte u divljačnog barona sa takvim užasnim strahom, da mu se telo zgrčilo i smanjilo kad susrete zlobni i ukočeni pogled oholog Normanina. Nesrećni Isak ne samo što nije imao snage da se digne i učini poklon koji mu je strah nalagao, već nije ni kapu mogao da skine, ili da izgovori kakvu reč preklinjanja; toliko je bio prestravljen od uverenja da muke i smrt lebde nad njim.

S druge strane, izgledalo je da se snažna pojava Normanina širi kao orao što nakostreši perje kad se ustremi na svoj plen bez odbrane. On se zaustavi na tri koraka od ugla u kome je nesrećni Jevrejin bio zgrčen na najmanji mogući prostor, i dade znak jednome od robova da se približi. Crni pratilac stupi napred, i izvadivši iz korpe velike terazije i nekoliko tegova, stavi ih pred noge Fron de Befa, pa se opet povuče na pristojno odstojanje na kome beše njegov drug već zauzeo mesto.

Pokreti ovih ljudi bejahu lagani i svečani, kao da je nad njihovim dušama lebdelo neko osećanje užasa i svireposti. Sam Fron de Bef prekide tišinu i ovako se obrati svome zlosrećnom zatočeniku.

— Najprokletije pseto jedne proklete rase, reče on, izazivajući svojim dubokim i mračnim glasom odjeke zasvođene tamnice, vidiš li ove terazije?

Nesrećni Jevrejin potvrdi slabim znakom.

— U ovim ćeš mi terazijama izmeriti, produži neumoljivi baron, hiljadu funti srebra ispravnom merom Londonske kule.

— Sveti Avrame! uzviknu Jevrejin, povrativši glas tek u krajnjoj opasnosti. Je li ikad neki čovek čuo takav zahtev? Ko je ikada čuo, čak i u minstrelskoj priči, za sumu od hiljadu funti srebra? Koji je ljudski pogled ikada bio blagosloven da vidi toliku gomilu blaga? Ne u zidovima Jorka; prekopaj moju kuću i kuće čitavog moga plemena, pa nećeš naći ni deseti deo te ogromne sume srebra o kojoj govoriš.

— Ja sam razuman, odgovori Fron de Bef, pa ako u srebru postoji oskudica, ne odbijam ni zlato. U srazmeri od jedne zlatne marke za svakih šest funti srebra, oslobodićeš svoju neverničku olupinu od takvih muka kakve tvoje srce nikad ni naslutilo nije.

— Imaj milosti prema meni, plemeniti viteže! uzviknu Isak, star sam i siromašan, i bespomoćan. Ne bi bilo dostojno da nada mnom odneseš pobedu. Jadan je to podvig, zgaziti crva.

— Možda si star, odgovori vitez, i utoliko je veća sramota za glupost onih koji te ostaviše da osediš u zelenaštvu i nitkovluku. Možda si slab, jer — kad je Jevrejin imao srce ili mišicu! Ali da si bogat, to je poznata stvar.

— Kunem ti se, plemeniti viteže, reče Jevrejin, svim u šta verujem, i svim u šta zajedno verujemo...

— Ne kuni se krivo, prekide ga Normanin, i nemoj da upornost zapečati tvoju osudu dok ne vidiš i dobro ne razmotriš sudbinu koja te očekuje. Nemoj misliti da ti govorim samo da bih te zaplašio i da bih se koristio kukavičlukom tvog plemena. Kunem ti se onim u šta ti ne veruješ, kunem ti se jevanđeljem koje naša crkva propoveda i ključevima koji su joj dati da vezuje i da razrešava, da je moja namera duboko promišljena i neopoziva. Ova tamnica nije mesto za zbijanje šege. Sužnji deset hiljada puta ugledniji no što su umirali tu u ovim zidovima, a za sudbinu se njihovu nikad saznalo nije. Ali za tebe je spremljeno dugo i sporo umiranje, prema čemu je njihova smrt bila uživanje.

On ponovo dade znak robovima da pristupe, i govoraše s njima nasamo na njihovom jeziku; jer i on je bio u Palestini, gde je možda i izučio svoju školu svireposti. Saraceni izvadiše iz korpi dosta uglja, dva meha i bocu ulja. Dok jedan ukresa vatru kremenom i čelikom, drugi poređa ugalj pod pomenutom zarđalom rešetkom na ognjištu, i duvaše mehovima dok se ugalj ne raspali.

— Vidiš li, Isače, reče Fron de Bef, poređane gvozdene šipke nad ovim raspaljenim ugljem? Na ovoj žarkoj postelji ćeš ležati, odelo će ti biti skinuto kao da se spremaš da otpočineš na postelji od paperja. Jedan od ovih robova održavaće vatru ispod tebe, dok će drugi mazati bedne udove uljem da pečenje ne pregori... Biraj, dakle, izmeću takvog kreveta na kome se prži i plaćanja hiljadu funti srebra, jer, očeve mi glave, drugog izbora nemaš.

— Nemoguće je, uzviknu nesrećni Jevrejin, nemoguće je da ti je to odista namera! Dobri bog prirode nije nikad stvorio srce sposobno da učini takvu svirepost!

— Ne pouzdaj se u to, Isače, reče Fron de Bef, bila bi to kobna zabluda. Misliš li ti da ću ja, koji sam video kako se čitav grad stavlja pod nož, grad u kome je hiljadu mojih hrišćanskih zemljaka palo od mača, od vode i od vatre, da ću ja ustuknuti od svog cilja pred kricima i drekom jednog jedinog bednog Jevrejina? Ili misliš da će ovi crni robovi, koji nemaju ni zakona, ni zemlje, ni savesti, do volje svoga gospodara — koji će na najmanji njegov znak upotrebiti otrov ili kolac, nož ili uže — misliš li da će oni imati milosti, oni, koji čak ne razumeju ni jezik na kome je milost tražena? Budi pametan, starče; rastereti se od jednog dela svog izlišnog bogatstva; predaj u hrišćanske ruke jedan deo onoga što si stekao zelenaštvom vršenim nad ljudima njegove vere. Tvoja lukavost može uskoro ponovo da naduje tvoju smežuranu kesu, ali nikakav vidar niti lek ne može povratiti tvoju isprženu kožu i meso, ako se jednom opružiš na ove šipke. Izmeri svoj otkup, velim ti, i raduj se što si se po takvu cenu mogao iskupiti iz tamnice, odakle je malo ljudi izašlo da priča njene tajne. Neću više da gubim reči sa tobom — biraj izmeću svoga novca i svoga mesa i krvi, i kako ti izabereš, tako neka bude.

— Tako mi Avram, Jakov i svi oci našeg naroda pomogli, reče Isak, ne mogu izbor da vršim, jer nemam sredstava da zadovoljim tvoj prekomerni zahtev!

— Dograbite ga, pa ga svlačite, robovi, viknu vitez, i neka mu praoci njegovog naroda pomognu ako mogu.

Pomoćnici, primajući naređenje više iz njegovog pogleda i pokreta njegove ruke, no od njegovog jezika, ponovo kročiše napred, položiše ruke na nesrećnog Isaka, digoše ga sa poda i držeći ga izmeću sebe očekivahu dalji znak bezdušnog barona. Nesrećni Jevrejin pogledao je u njihova lica i u lice Fron de Befa, nadajući se da otkrije kakav znak omekšanja, ali baronovo lice pokazivalo je isti onaj hladan polumrgodan polusarkastičan osmeh koji je predstavljao uvod u ovu svirepost; a divljačne oči Saracena mračno su kolutale pod crnim veđama i izgledale još strašnije zbog beline kruga oko zenice. U njima se pre ogledalo potajno zadovoljstvo zbog očekivanja scene koja se približavala, nego ma kakvo ustručavanje da budu upravljači ili izvođači te scene. Jevrejin pogleda usijano ognjište, gde je sada imao da bude položen, pa kad shvati da nema nikakvog izgleda da će njegov mučitelj popustiti, on izgubi svoju odlučnost.

— Platiću, reče on, hiljadu funti srebra... To jest, dodade posle kratkog ćutanja, platiću to uz pomoć svoje braće, jer moraću da molim kao prosjak na vratima sinagoge da bih mogao sakupiti tako nečuvenu sumu... Kada i gde mora suma biti plaćena?

— Ovde, odgovori Fron de Bef, ovde se mora izručiti izmeriti i izbrojati na samom podu ove tamnice... Misliš li da bih se rastao od tebe pre no što otkup bude obezbeđen?

— A šta će meni služiti kao obezbeđenje, upita Jevrejin, da ću biti na slobodi kad otkup bude plaćen?

— Reč normanskog plemića, robe zelenaški, odgovori Fron de Bef, vera normanskog plemića, čistija od tvoga zlata i srebra i čitavog tvoga plemena.

— Molim za oproštaj, plemeniti gospodaru, reče Isak plašljivo, ali kako mogu da se oslonim na reč nekoga ko mojoj reči ne veruje?

— Jer ti drugo ništa ne preostaje, Jevrejine, reče vitez suvo. Da se sada nalaziš u svojoj riznici u Jorku, i da ja tražim na zajam tvoje sekele, tvoje bi bilo da diktiraš vreme plaćanja i zalog za obezbeđenje. Ovo je moja riznica. Ovde ja imam preimućstvo nad tobom, i neću ti ponavljati uslove pod kojima ti poklanjam slobodu.

Jevrejin teško jeknu.

— Pokloni mi bar sa mojom slobodom, reče, i slobodu onih saputnika sa kojima sam putovao. Oni su me prezirali kao Jevrejina, ali su se ipak sažalili na moj očaj, i stoga što su se zadržali usput da mi pomognu, jedan deo moje nesreće pao je na njih; sem toga, oni bi mogli da na neki način doprinesu mom otkupu.

— Ako misliš na one saksonske seljačine, reče Fron de Bef, njihov otkup zavisi od drugih uslova no što je tvoj. Misli samo na ono što se tebe tiče, Jevrejine, opominjem te, i ne mešaj se u tuđe stvari.

— Onda, reče Isak, ja imam da budem pušten na slobodu sa mojim ranjenim prijateljem.

— Treba li dvaput da preporučujem, reče Fron de Bef, jednom sinu Izrailjevom da se ne meša u tuđe stvari, i da ostavi druge na miru? Pošto si učinio svoj izbor, ostaje samo da platiš otkup, i to vrlo brzo.

— Pa ipak, slušaj me, reče Jevrejin. Za ljubav tog istog bogatstva koje hoćeš da dobiješ na račun tvoje... Ovde on zastade, bojeći se da ne razdraži divljačnog Normanina, ali Fron de Bef sam dopuni prazninu pred kojom je Jevrejin oklevao.

— Po cenu moje savesti, hteo si da kažeš, Isače; reci to, kažem ti, ja sam razuman, ja mogu da podnesem prekore onog koji gubi, pa makar taj bio i jedan Jevrejin. Ti nisi bio tako strpljiv, Isače, kada si se pozivao na pravdu protiv Žaka Ficdoterla što te je nazvao zelenaškom krvopijom kad su tvoji zahtevi proždrali njegovo imanje.

— Kunem se Talmudom⁵⁷, reče Jevrejin, da je vaše gospodstvo po toj stvari u zabludi. Ficdoterl je potegao nož na mene u mojoj rođenoj sobi, stoga što sam ga molio da mi vrati moje sopstveno srebro. Rok plaćanja bio je o Pashi⁵⁸.

— Svejedno je šta je on radio, reče Fron de Bef, pitanje je kad ću ja dobiti moje? Kad ću ja dobiti sekele, Isače?

— Pusti moju kćer Rebeku da ode do Jorka, odgovori Isak, pod tvojom sigurnom pratnjom, plemeniti viteže, i tako brzo kako samo mogu čovek i konj da se vrate, blago... Ovde on teško jeknu, ali dodade posle kraćeg zastanka: Blago će biti izbrojano na istom ovom mestu.

— Tvoja kći! uzviknu Fron de Bef kao iznenađen. Nebesa mi, Isače, trebalo je da sam to ranije znao. Ja sam mislio da je ona devojka crnih veća tvoja naložnica, i dao sam je za sluškinju ser Brijanu de Boa Gilberu, onako kako su to činili patrijarsi i junaci iz starih dana, koji su nam u tome dali dragocen primer.

Od krika koji se ote Jevrejinu na ovo bezosećajno saopštenje odjeknuše svodovi a dva Saracena se toliko skameniše da pustiše Jevrejina. On ovo iskoristi da se baci na pod i obgrli kolena Fron de Befa.

— Uzmi sve što si tražio, gospodine viteže, uzmi i deset puta više, dovedi me do propasti i prosjačkog štapa, ako hoćeš, ne, probodi me svojim nožem, ispeci me na svom ognjištu, ali poštedi mi kćer pusti je u bezbednosti i časti! Kao što si rođen od žene, poštedi čast jedne bespomoćne devojke; ona je slika moje pokojne Rahele, ona je poslednja od šest zaloga naše ljubavi... Hoćeš li da lišiš obudovelog supruga njegove jedine preostale utehe? Hoćeš li da navedeš jadnog oca da poželi da je jedino njegovo živo dete pokopano pored njene mrtve majke u grobu naših otaca?

— Želeo bih, reče Normanin sa nešto ustezanja, da sam to ranije znao. Mislio sam da tvoja rasa ne voli ništa drugo do kovčega sa novcem.

— Ne misli tako ružno o nama iako smo Jevreji, reče Isak, željan da iskoristi trenutak privredne samilosti, i gonjena lisica, i divlja mačka vole svoje mladunce, i prezrena i progonjena rasa Avramova voli svoju decu!

— Pa, neka je i tako, reče Fron de Bef, verovaću to ubuduće, Isače, za tvoju ljubav; ali to nam sad ništa ne pomaže, ja ne mogu da popravim ono što se dogodilo ili što ima da se desi. Dao sam reč svome drugu po oružju, i ne bih je pogazio ni za deset Jevreja i Jevrejki. Sem toga, zašto misliš da bi bilo zlo za devojku čak i da postane naložnica Boa Gilbera?

— Biće, mora da bude! uzviknu Isak kršeći ruke u očajanju, da li je ikad hramovnik činio šta drugo do svirepost prema ljudima, beščašće prema ženama!

— Pseto neverničko, viknu Fron de Bef, sevajući očima, a možda i nije bio ljut što mu se daje prilika da sam sebe dovede u jarost, ne huli na sveti red hram od Siona, nego misli na to kako da mi platiš otkup koji si obećao, ili teško tvome jevrejskome grlu!

— Razbojniče i nitkove! prasnu Jevrejin, uzvraćajući uvrede svom ugnjetaču sa srdžbom, koju, ni onako nemoćan, nije uspeo da obuzda, neću ti platiti ništa, ni jednog srebrnog penija, ako moja kći ne bude oslobođena i predata meni u bezbednosti i časti.

— Jesi li pri čistoj svesti, Izrailjče, reče Normanin ozbiljno, da li tvoje meso i krv imaju kakvu čaroliju protiv usijanog gvožđa i vreloga ulja?

— Ne marim! reče Jevrejin, doveden do očajanja očinskom ljubavlju. Učini što najgore možeš. Moja kći je moje meso i krv, i draža mi je hiljadu puta od ovih udova kojima tvoja svirepost preti. Neću ti dati srebra, sem kad bih mogao rastopljeno da ga slijem u tvoje gramzivo grlo; ne, ni srebrnog penija ti neću dati, nazarećanine⁵⁹, pa i kad bi trebalo da te to spase od dubokog prokletstva koje je čitav tvoj život zaslužio! Uzmi mi život, ako hoćeš, i kaži da je Jevrejin, u mukama, umeo da izjalovi nade hrišćanina.

— Videćemo to, reče Fron de Bef, jer, svetoga mi raspeća što predstavlja užas za tvoje prokleto pleme, osetićeš sva zla vatre i čelika! Svlačite ga, robovi, i vezujte ga lancima na rešetku.

Uprkos slabog otpora starčevog, Saraceni već pocepaše sa njega gornju odeću i taman su hteli potpuno da ga svuku, kad zvuk roga, u koji je dvaput dunuto izvan zamka prodre čak i u krajnje delove tamnice, a uskoro se posle toga začuše snažni glasovi koji su tražili ser Redžinalda Fron de Befa. Ne želeći da ga zateknu pri njegovom paklenom poslu, divljačni baron dade znak robovima da vrate odelo i kapu, i, napuštajući tamnicu sa svojim pratiocima, on ostavi Jevrejina da zahvaljuje bogu za svoj spas ili da jadikuje zbog sužanjstva svoje kćeri i njene verovatne sudbine, prema tome šta bude jače, njegova lična ili roditeljska osećanja.

XXIII
DE BRASIJEVA PONUDA

I znaj, ako blagi duh dirljivih reči

Ne mogne tebe da pripitomi,

Udvaraću ti se kao vojnik — na odstojanju oružjem merenom,

I voleću te protivno prirodi ljubavi — silom ću tebe uzeti.

<

Šekspir, Dva plemića iz Verone

Soba u koju uvedoše dedi Rovenu bila je opremljena s izvesnim grubim pokušajima ukrašavanja i veličanstvenosti, a što nju tu smestiše, moglo se smatrati naročitim obeležjem poštovanja koje nije ukazivano drugim zatočenicima. Ali žena Fron de Befa, za koju je soba prvobitno bila udešena, bila je odavno mrtva, te je usled propadanja i zanemarenosti iskvareno i ono malo ukrasa što je njen ukus bio udesio. Tapeti su na mnogo mesta visili sa zidova, a drugde behu potamneli i izbledeli od sunca ili se behu raspali i pocepali od starosti. Ma koliko da je bila u očajnom stanju, ova je soba smatrana kao najudobnija za smeštaj saksonske naslednice; i tu je ona bila ostavljena da razmišlja o svojoj sudbini, dok su izvođači ove sramne igre određivali razne uloge koju je svaki od njih trebalo da odigra. To je bilo utvrđeno na savetovanju koje održaše Fron de Bef, De Brasi i hramovnik, gde, posle duge i vatrene prepirke o raznim koristima koje je svaki od njih nastojao da izvuče iz svog posebnog udela u tom drskom poduhvatu, oni najzad odlučiše o sudbini svojih nesrećnih zarobljenika.

I tako se De Brasi, radi koga je poduhvat prvenstveno bio smišljen, pojavi tek oko podne da ostvari svoje namere u pogledu ruke i imanja ledi Rovene.

Ovaj vremenski razmak nije bio potpuno posvećen držanju savetovanja sa njegovim saveznicima, jer je De Brasi našao slobodna vremena da ukrasi svoju ličnost svom gizdavošću toga vremena. Odbacio je bio zelenu kabanicu i masku. Dugačku bujnu kosu tako je očešljao da pada u fantastičnim pletenicama niz ogrtač bogato ukrašen krznom. Brada mu je bila glatko obrijana. Prsnik je dopirao do polovine butina, a pojas koji ga je pritezao, i u isti mah nosio njegov teški mač, bio je izvezen i iskićen zlatom. Već smo zapazili čudnovatu modu obuće toga doba, a vrhovi cipela Morisa de Brasija mogli su se takmičiti za nagradu u nastranosti i sa najsjajnijima, jer su bili okrenuti naviše i uvrnuti kao ovnujski rogovi. Takva je bila nošnja kicoša toga doba; u De Brasijevom slučaju opšti utisak je pojačavala lepa pojava i otmeno držanje onoga koji je odelo nosio, a njegovo ponašanje imalo je u isti mah gracioznost dvorjanina i slobodu vojnika.

On pozdravi ledi Rovenu skinuvši svoju kadifenu kapu ukrašenu zlatnim brošem, koji je predstavljao svetoga Mihajla kako baca pod noge Kneza tmine, a zatim uljudno pozva gospu da sedne; no kako ona i dalje ostade stojeći, vitez skide rukavicu sa svoje desne ruke i ponudi se da je povede do sedišta. Ali Rovena jednim pokretom odbi ponuđenu ljubaznost i odgovori:

— Ako sam u prisustvu svoga tamničara, gospodine viteže, a okolnosti mi ne dozvoljavaju da drukčije mislim, zatočeniku dolikuje da ostane stojeći dok ne sasluša svoju osudu.

— Oh, lepa Roveno, odvrati De Brasi, ti se nalaziš u prisustvu tvoga roba, a ne tvoga tamničara; De Brasi treba svoju presudu iz tvojih lepih očiju da sazna, onu presudu koju ti pogrešno od njega očekuješ.

— Ja te ne poznajem, gospodine, reče ona gordo podigavši glavu i ramena, uvređena u svome dostojanstvu i lepoti, ne poznajem te, i bezobrazna prisnost sa kojom mi govoriš jezikom trubadura ne izvinjava nasilje razbojnika.

— Tebi samoj, lepa devojko, odgovori De Brasi, svojim dotadašnjim tonom, tvojim dražima treba da se pripiše sve što sam učinio a čime je povređeno poštovanje dugovano tebi koju sam izabrao da bude kraljica moga srca i zvezda vodilja mojih očiju.

— Ponavljam ti, gospodine viteže, da te ja ne poznajem, i da se nijedan čovek koji nosi lanac i mamuze ne sme na taj način nametati prisustvu jedne nezaštićene gospođe.

— Što sam ti nepoznat, reče De Brasi, to je doista moja nesreća; ali dopusti mi da se nadam da De Brasijevo ime nije bilo uvek nepoznato kad su minstreli ili heroldi slavili podvige viteštva, kako na igralištima tako i na bojištu.

— Heroldima i minstrelima, onda, ostavi da te hvale, gospodine viteže, odgovori Rovena, jer to više priliči njihovim ustima nego tvojim; i reci mi koji će od njih zabeležiti u pesmi, ili u knjizi sa turnira, sjajno osvajanje ove noći, pobedu zadobijenu nad jednim starcem koga je pratilo nekoliko plašljivih slugu, i plen te pobede — jednu nesrećnu devojku, dovedenu protiv volje u zamak jednog razbojnika?

— Nepravedna si, ledi Roveno, reče vitez grizući zbunjeno usne i govoreći tonom koji mu je bio prirodniji nego ton izveštačenog udvaranja, kojim se dotle služio; ti si sama bez strasti, pa ne možeš da nađeš nikakvo izvinjenje za ludilo drugoga, iako je ono izazvano tvojom lepotom.

— Molim te, gospodine viteže, odvrati Rovena, da prestaneš sa govorom kojim se toliko služe lutajući minstreli, da ne dolikuje ustima vitezova ili plemića. Doista, ti me prinuđuješ da sednem, jer se služiš tako prostačkim izrazima, kojih svaki običan pevač ima čitavu zalihu, što lepo može da traje od danas pa do Božića.

— Ohola devojko, reče De Brasi ljutito videći kako mu njegov galantni stil ne donosi ništa drugo sem prezira, ohola devojko, da i ja tebi isto tako oholo odvratim. Znaj, dakle, da sam tvoju ruku zatražio na način koji najbolje priliči tvom karakteru. Tvojoj naravi više odgovara da ti se udvara lukom i ubojnom sekirom nego pristojnim izrazima i uljudnim jezikom.

— Kad je uljudnost jezika, reče Rovena, upotrebljena da se njome prikrije prostaštvo dela, ona predstavlja samo viteški opasač oko tela niskog lakrdijaša. Ne čudim se što te uzdržljivost muči; više bi tvojoj časti odgovaralo da si zadržao jezik i odeću hajduka, no da podvige hajduka obavijaš izveštačenošću ljudskog govora i ponašanja.

— Dobro savetuješ, gospo, reče Normanin, i smelim jezikom koji najbolje opravdava smeo poduhvat. Kažem ti da nikad nećeš napustiti ovaj zamak, ili ćeš iz njega izići kao žena Morisa de Brasija. Nisam naviknut da trpim neuspeh u svojim poduhvatima, niti je potrebno da se normanski plemić trudi da pravda svoje držanje prema saksonskoj devojci kojoj je ukazao čast nudeći joj svoju ruku. Gorda si, Roveno, i utoliko dostojnija da mi budeš žena. Čime bi drugim mogla da se uzdigneš do visoke časti i kneževskog položaja, izuzev brakom sa mnom? Kako bi drukčije mogla da pobegneš iz niskih ograda seoskog salaša, od saksonskih svinjara i od svinja koje sačinjavaju njihovo bogatstvo, da bi zauzela svoje mesto, počastvovana kao što bi trebalo da si i kao što ćeš i biti među svima onima u Engleskoj što se odlikuju lepotom, ili koje moć uzdiže u dostojanstvu?

— Gospodine viteže, odgovori Rovena, salaš koji ti prezireš pružio mi je krov od detinjstva; i, veruj mi, kad ga napustim — ako taj dan ikada dođe — to će biti sa čovekom koji nije navikao da prezire prebivalište i navike u kojima sam odnegovana.

— Pogađam šta misliš, gospo, reče De Brasi. Možda smatraš da je to za mene nedokučivo. Ali ne sanjaj da će Ričard Lavlje Srce ponovo zauzeti svoj presto, a još manje da će te Vilfred Ajvanho, njegov ljubimac povesti pred taj presto, da tamo budeš dočekana kao verenica jednog miljenika. Neki drugi udvarač mogao bi se osećati ljubomornim kad dodiruje ovu žicu; ali moja čvrsta namera ne može da bude promenjena jednom tako detinjskom i tako beznadežnom strašću. Znaj, gospo, da je taj suparnik u mojoj vlasti, i da samo do mene stoji da izdam tajnu da se on nalazi u zamku Fron de Befa, čija će ljubomora biti kobnija no moja.

— Vilfred ovde, reče Rovena prezrivo, to je isto tako istina kao što je istina da je Fron de Bef njegov suparnik.

De Brasi pogleda je pažljivo, pa reče:

— Zar doista to nisi znala? Zar nisi znala da je Vilfred Ajvanho putovao u Jevrejinovoj nosiljci? Zgodna pratnja za jednog krstaša, čija je smela ruka trebalo da oslobodi sveti grob! I on se prezrivo nasmeja.

— A ako je ovde, reče Rovena, naprežući se da sačuva izraz ravnodušnosti, iako je drhtala od straha koji nije mogla da priguši, u čemu je on suparnik Fron de Befa, i čega ima da se plaši sem kratkog zatočeništva i časnog otkupa, prema običajima viteštva?

— Rovena, reče De Brasi, zar si i ti obmanuta opštom zabludom svoga pola, pa misliš da ne može biti nikakvog drugo suparništva do suparništva oko ženskih draži? Zar ne znaš da postoji ljubomora zbog slavoljublja i bogatstva, kao i zbog ljubavi, i, zar ne znaš da ovaj naš domaćin, Fron de Bef, želi da ukloni sa svoga puta onoga koji polaže pravo na lepu baroniju Ajvanho, i da je spreman da to učini tako hitro i bezobzirno kao da mu je on suparnik kod kakve plavooke gospođice? Ali, nasmeši se na moje udvaranje, gospo, i ranjeni borac neće imati ništa da se plaši od Fron de Befa. Inače bi za njim mogla da žališ, kao za nekim ko se nalazi u rukama čoveka koji ne zna za sažaljenje.

— Spasi ga, za ljubav božju! uzviknu Rovena, a njena čvrstina popusti pred užasom sudbine koja je pretila njenom draganu.

— Mogu, hoću, to mi je namera, reče De Brasi, jer, kad Rovena pristane da bude verenica De Brasijeva, ko je taj koji će se usuditi da nasilničkom rukom dirne njenog rođaka, sina njenog staratelja, njenog druga iz detinjstva? Ali, tvoja ljubav mora otkupiti njegovu zaštitu. Ja nisam toliko romantična budala da unapređujem sreću ili da otklanjam kob od nekoga ko ima izgleda da bude uspešna prepreka izmeću mene i mojih želja. Upotrebi svoj uticaj kod mene u njegovu korist, i on je siguran; odbi da ga upotrebiš — Vilfred će umreti, a ti sama nisi ništa bliže slobodi.

— Tvoj govor, odgovori Rovena, ima u svojoj ravnodušnoj i surovoj otvorenosti nečega što se ne može pomiriti sa užasima koje izražava. Ja ne verujem da je tvoja namera tako podla, ili tvoja moć tako velika.

— Zavaravaj se onda tim uverenjem, odvrati De Brasi, dok ti vreme ne pokaže da je pogrešno. Tvoj dragan leži ranjen u ovom zamku, tvoj izabrani dragan. On se isprečio izmeću Fron de Befa i onoga što Fron de Bef ceni više nego slavoljublje i lepotu. Da li će ga stati nešto više do jedan udarac nožem il ubod kopljem, da zauvek ućutka njegovo protivljenje? No, ako bi se Fron de Bef i ustručavao da otvoreno učini tako nešto, vidar može da svom bolesniku da pogrešan napitak, il negovateljica može da izmakne uzglavlje ispod njegove glave, i — Vilfred u svome sadašnjem stanju, uklonjen je i bez prolivanja krvi. I Sedrik...

— I Sedrik, reče Rovena ponavljajući njegove reči, moj plemeniti, moj nežni staratelj! Ja sam zaslužila zlo koje me je snašlo kad sam zaboravila njegovu sudbinu — misleći na sudbinu njegovog sina!

— Sedrikova sudbina isto tako zavisi od tvoje odluke, reče De Brasi; ja te ostavljam da je doneseš.

Dovde, Rovena je igrala svoju ulogu u ovom prizoru iskušenja netaknutom hrabrošću, ali, to je bilo stoga što nije smatrala da je opasnost tako ozbiljna i neposredna. Njena je narav po prirodi bila onakva kakvu fiziognomičari pripisuju plavušama: blaga, nežna i ljupka; ali ona je bila prekaljena i očvrsla usled okolnosti pod kojima je vaspitana. Naviknuta da vidi kako volja svih pa čak i samog Sedrika, koji je bio prilično samovoljan u ponašanju prema drugima, ustupa pred njenim željama, ona beše stekla onu vrstu hrabrosti i samopouzdanja koja nastaje usled uobičajenog i trajnog poštovanja što nam ga ukazuje krug u kome se krećemo. Stoga je teško mogla zamisliti mogućnost da se neko njenoj volji usprotivi, a još manje mogućnost da se o njenoj volji i ne vodi računa.

Njena gordost i navike gospodarenja bile su, stoga, prividnog karaktera, i napustile su je kad je u potpunosti sagledala opasnost svoga položaja, kao i položaja njenog dragana i njenog staraoca. I kad je shvatila da je njenoj volji — čiji je najmanji izraz susretan sa poštovanjem i pažnjom — sada bila suprotstavljena volja jednog snažnog, oholog i odlučnog čoveka, koji je imao nadmoćnost nad njom, i bio rešen da se time služi, ona pred njim klonu.

Bacivši pogled oko sebe, kao da je želela da ugleda pomoć koja se nigde nije mogla naći, i posle nekoliko isprekidanih uzvika, ona podiže ruke nebu i briznu u plač u izlivu nezadržive srdžbe i bola. Nemoguće je bilo gledati tako lepo stvorenje u takvom očaju i ostati prema njemu neosetljiv; i De Brasi ne ostade nedirnut, mada je bio više zbunjen no ganut. On je doista bio otišao isuviše daleko da bi mogao da se povuče; međutim, u sadašnjem Roveninom stanju na nju se nije moglo delovati ni razlozima ni pretnjama. On je koračao po sobi tamo-amo, čas pozivajući prestrašenu devojku da se pribere, čas oklevajući kakvo ponašanje da zauzme.

Ako, mišljaše on, budem ganut suzama i bolom ove neutešne devojke, šta ću od toga imati do gubitak onih lepih nada zbog kojih sam se izložio tolikoj opasnosti, a, pored toga, ispašću smešan u očima kneza Džona i njegovih veselih drugova... Pa ipak, reče on samom sebi, osećam da sam vrlo nepogodan za ulogu koju igram. Ja ne mogu da gledam jedno tako lepo lice izobličeno od straha, ili ove oči pune suza. Voleo bih da je zadržala svoje oholo držanje, ili da imam bar deo Fron de Befove prekaljene bezdušnosti!

Uznemiren ovim mislima, on je samo mogao da nagovara nesrećnu Rovenu da se stiša i da je uverava da, za sada, nema razloga za preterano očajanje u koje je pala. Ali u ovom teškom tešiteljskom poslu De Brasija prekide duvanje roga, „koji je oštro odjekivao daleko i smelo“ a koji je u isti mah uznemirio i druge stanovnike zamka i prekinuo sve njihove planove gramzivosti ili razuzdanosti. Od svih njih De Brasi je možda najmanje zažalio zbog prekida; jer njegov razgovor sa ledi Rovenom bio je došao do tačke na kojoj mu je bilo podjednako teško da nastavi svoj poduhvat, kao i da ga napusti.

Na ovom mestu smatramo potrebnim da pružimo neki bolji dokaz, a ne samo događaje jedne dokone priče, u potvrdu turobnog prikazivanja postupaka koji su baš sad izloženi pred čitaoce. Žalosno je kad se pomisli da su ti hrabri baroni, čijem stavu prema kruni Engleska duguje svoje slobode, u stvari bili i sami tako strašni ugnjetači, i sposobni za dela ne samo protivna zakonima Engleske nego i zakonima prirode i čovečnosti. Ali, na žalost! Dovoljno je pregledati samo neki od mnogobrojnih odeljaka kod vrednoga Henrija⁶⁰, gde su sakupljeni tadašnji istoričari, pa da se uverimo kako i sama mašta teško dostiže mračnu stvarnost toga vremena.

Opis koji daje pisac Saksonske hronike o svirepostima vršenim od strane velikih barona i gospodara zamkova, koji su bili Normani, pruža uverljiv dokaz o nedelima za koja su bili sposobni kad se njihove strasti rasplamsaju. „Oni su teško kinjili jadni narod dok su zidali zamkove; a kad su zamkovi bili gotovi, ispunili su ih zlim ljudima, ili, bolje, đavolima koji su hvatali ljude i žene za koje su mislili da imaju novaca, bacali ih u tamnicu, i stavljali ih na strašnije muke no što su ih ikada hrišćanski mučenici izdržavali. Jedne su gušili u blatu, druge vešali za noge ili za glavu, ili za palce, paleći vatru ispod njih. Nekima su stezali glave čvornovatim konopcima dok im ne prodru u mozak, a druge su bacali u tamnice, gde su gmizale zmije, guje i akrepi.“ Ali, svirepo bi bilo stavljati čitaoca na muke nastavljajući sa iznošenjem tih opisa.

Kao dalji primer tih gorkih plodova zavojevanja, i možda najjači, možemo pomenuti da je imperatorka Matilda, iako kći kralja Škotske, a zatim kraljica Engleske i imperatorka Nemačke, kći, žena i majka vladalaca, bila primorana — kad je u mladosti boravila u Engleskoj radi obrazovanja — da uzme veo kaluđerice kao jedino sredstvo da izbegne razuzdani progon normanskih plemića. Ovo izvinjenje je navela pred velikim savetom engleskog sveštenstva kao jedini razlog što je uzela kaluđersku odeću. Sakupljeno sveštenstvo priznalo je opravdanost razloga i opšte poznatih okolnosti na kojima je bio zasnovan, dajući tako nesumnjivo i veoma značajno svedočanstvo o postojanju one teške razuzdanosti kojim je to doba bilo obeleženo. Bila je opšte poznata stvar da posle zavojevanja kralja Vilijema njegovi normanski sledbenici, pomahnitali od tako velike pobede, nisu priznavali nikakav drugi zakon do svoje sopstveno obesno zadovoljstvo, i ne samo što su pobeđene Saksonce lišavali njihovih zemalja i njihovih dobara, već su napadali i na čast njihovih žena i kćeri sa najneobuzdanijom razuzdanošću; i stoga je bilo uobičajeno kod žena i devojaka plemićkih porodica da uzimaju kaluđerski veo i potraže utočište u manastirima, ne stoga što bi tamo bile vođene božjim pozivom, nego samo da bi sačuvale čast od neobuzdanih i pokvarenih ljudi.

Takva su i tako raskalašna vremena bila, kako se objavljuje u javnoj izjavi sakupljenog sveštenstva koju je zabeležio Idmer⁶¹, i mi ne treba da dodamo ništa više da bismo pokazali verodostojnost prizora koje smo izneli.

XXIV
HRAMOVNIK

Udvaraću joj se kao lav što se svojoj nevesti udvara.

Daglas

Dok su se scene koje smo opsadi dešavale u drugim dedovima zamka, Jevrejka Rebeka očekivala je svoju sudbinu u jednoj udaljenoj i usamljenoj kuli. Ovamo su je dovela dvojica prerušenih otmičara i kad su je gurnuli u malu ćeliju, ona tu zateče jednu staru sibilu⁶² koja je mrmljala neku saksonsku pesmu kao da daje takt vrtoglavoj igri koju je njeno vreteno izvodilo na podu. Starica podiže glavu kad Rebeka uđe i namršti se na lepu Jevrejku sa pogledom punim zlobe koji su starost i ružnoća, udružene sa teškim prilikama, spremne da upute mladosti i lepoti.

— Ustaj i čisti se odavde, stari domaći cvrčku, progovori jedan od dvojice ljudi, naš plemeniti gospodar tako naređuje... Moraš napustiti ovu sobu, koja dobija lepšeg gosta.

— Ah, progunđa starica, tako se nagrađuje služba. Nekada, pamtim, na jednu jedinu moju reč najbolji oružnik među vama izletao je iz sedla i iz službe; a sad moram da ustajem i da idem na zapovest poslednjeg konjušara, kao što si ti.

— Čestita gospo Urfrido, reče drugi čovek, nemoj tu da sediš i zanovetaš, nego se diži i tornjaj se. Gospodareve zapovesti moraju se hitro izvršavati. Nekad je bilo tvoje vreme, stara gospo, ali je tvoje sunce davno zašlo. Ti sada ličiš na starog ubojnog konja izbačenog na golu ledinu; imala si u svoje vreme svoj ponosit hod, ali je sada tvoj najbolji korak samo geganje. Hajde, odgegaj odavde.

— Nesreća vas obojicu pratila! uzviknu starica, kao pse vas pokopali. Neka mi zli demon Cernbok⁶³ otkida komad po komad mesa ako napustim svoju ćeliju dok ne opredem ovo povesmo na preslici!

— Odgovori to našem gospodaru, stara domaća nesrećo, reče čovek i povuče se, ostavljajući Rebeku sa staripom kojoj je tako, bez staričine volje, bila nametnuta u društvo.

— Kakva li đavolska posla sada smeraju? reče starica, mrmljajući za sebe ali pogledajući s vremena na vreme iskosa i zlobno na Rebeku. No, lako je pogoditi... Krupne oči, crni uvojci i koža kao hartija koju sveštenik ispisuje crnim mastilom... Ah, lako je pogoditi zašto su je poslali ovamo, u ovu usamljenu kulu, odakle krik ne može da se čuje kao ni iz dubine od pet stotina hvati ispod zemlje... Imaćeš buljine za susede, lepojko, i njihovi krici će se čuti tako daleko kao i tvoji, i na njih će se isto tako malo obazirati kao i na tvoje. Ti si strankinja, reče ona, opazivši haljinu i turban na Rebeki. Iz koje si zemlje? Saracenka ili Egipćanka? Što ne odgovaraš? Umeš li da plačeš, zar ne umeš da govoriš?

— Ne srdi se, dobra majko, progovori Rebeka.

— Ne treba ništa više da kažeš, odgovori Urfrida, lisica se poznaje po tragu a Jevrejka po jeziku.

— Božje ti milosti, reče Rebeka, reci mi šta mogu da očekujem posle nasilja koje me je dovuklo ovamo? Traže li moj život, da ispaštam zbog svoje vere? Radosno ću ga položiti.

— Tvoj život, golubice! odgovori sibila. Kakvo bi zadovoljstvo imali od toga da ti uzmu život? Veruj mi, život ti nije u opasnosti. Tebe će onako upotrebiti kao što se nekad mislilo da je dobro za jednu plemenitu saksonsku devojku. I treba li Jevrejka, kao ti što si, da gunđa stoga što nema nečega boljeg? Pogledaj me, bila sam tako mlada i dvaput lepša od tebe kada Fron de Bef, otac ovoga Redžinalda, i njegovi Normani zauzeše na juriš ovaj zamak. Moj otac i sedam njegovih sinova branili su svoju slobodu od sprata do sprata, od sobe do sobe. Nije bilo nijedne sobe, nijednog stepenika na stubama, koji ne behu poprskani njihovom krvlju. Oni umreše, izgiboše svi; i pre no što se njihova tela ohladiše, i pre no što se njihova krv osušila, ja postadoh plen i predmet poruge pobednika!

— Zar nema pomoći, zar nema načina da se pobegne? reče Rebeka. Bogato bih nagradila tvoju pomoć.

— Ne misli o tome, odvrati starica, odavde nema bežanja do kroz vrata smrti; a dockan, dockan, dodade tresući sedom glavom, dockan se ta vrata otvaraju za nas. Pa ipak je uteha misliti da ostavljamo za sobom na zemlji one koji će biti isto tako bedni kao što smo i mi bili. Zbogom ostaj, Jevrejko! Jevrejka ili hrišćanka, ista te sudbina čeka, jer ti imaš posla sa ljudima koji nemaju ni savesti ni milosti. Zbogom ostaj, velim ti, moj konac je ispreden — tvoj zadatak tek otpočinje.

— Stani, stani, za ime neba! viknu Rebeka, stani, pa makar samo zato da me kuneš i da me ponižavaš! Tvoje prisustvo je ipak neka zaštita.

— Ni prisustvo božje majke ne bi te zaštitilo, odgovori starica. Eno je tamo, reče, pokazujući na grubu ikonu deve Marije, vidi da li će ona moći da otkloni sudbinu koja te očekuje.

Govoreći tako izađe iz sobe lica iskrivljenog u neku vrstu podrugljivog osmeha, zbog čega je izgledala još ružnija. Zaključa vrata za sobom, i Rebeka je mogla da je čuje kako proklinje svaki stepenik zbog njegove strmine, dok je polagano i teško silazila niz stube kule.

Rebeka je sad imala da očekuje sudbinu još grozniju no što je bila sudbina Rovene, jer, kakve je verovatnoće bilo da će ma kakva blagost ceremonije biti upotrebljena prema jednoj ženi njene ugnjetene rase, makar i senka te blagosti bila pokazana prema saksonskoj naslednici? Pa ipak je Jevrejka imala to preimućstvo što je navikom da misli i prirodnom snagom duha bila bolje pripremljena da sačeka opasnosti kojima je bila izložena. Imala je čvrst karakter i bila obdarena sposobnošću veoma oštrog zapažanja, pa stoga, još od njenog detinjstva, raskoš i bogatstvo, koje je njen otac pokazivao izmeću svojih zidova, ili koje je ugledala u domovima drugih bogataša Jevreja, nisu bili u stanju da je zaslepe da ne vidi pod kakvim su ih nesigurnim okolnostima uživali. Kao Damokle⁶⁴ na svojoj čuvenoj gozbi, Rebeka je usred raskošnih ukrasa stalno osećala mač obešen o jednu dlaku nad glavama ljudi svog naroda. Ova razmišljanja su učinila da postane smirena i dovela su do vrhunca zdravog rasuđivanja jednu narav koja bi se pod drugim okolnostima razvila u oholu, prezrivu i tvrdoglavu.

Iz primera i naredaba njenog oca Rebeka je naučila da bude ljubazna prema svima koji su joj se približavali. Ona, istina, nije mogla da podražava njegovu preteranu pokornost, jer su joj bili strani niskost duha i stalno stanje plašljivog opreza koji su to zahtevali; ali ona je pokazivala gordu smirenost, kao potčinjavajući se zlim okolnostima u koje je bila stavljena kao kći jedne prezrene rase, dok je u stvari bila svesna da po svojoj zasluzi ima pravo na više dostojanstvo no što joj je samovolja verske predrasude dozvoljavala da na to polaže pravo.

Tako pripremljena da sačeka neprijatne okolnosti, ona je bila stekla potrebnu čvrstinu da se u njima snađe. Njen sadašnji položaj zahtevao je potpuno prisustvo duha, i ona stoga pribra svu svoju hrabrost.

Prva joj je briga bila da pregleda sobu, ali ono što je videla pružalo je malo nade bilo za bekstvo bilo za zaštitu. Nije bilo ni tajnih prolaza ni kapka za silazak u podrum i, sem na mestu na kome su vrata kroz koja je ušla spajala sobu sa glavnom zgradom, izgledalo je da je ona opkoljena okruglim spoljašnjim zidom kule. Vrata iznutra nisu imala šipa ili prečage. Jedini prozor gledao je na jednu malu utvrđenu terasu, koja je nadvisivala kulu, a koja je u prvi mah Rebeki pružila izvesnu nadu na bekstvo; ali ona brzo uvide da terasa nema nikakve veze sa nekim drugim delom utvrđenja, jer je to bio samo balkon, osiguran kao i obično parapetom⁶⁵ sa mazgalama⁶⁶, na kome je moglo da stoji nekoliko strelaca za odbranu kule, i da svojim gađanjem flankira⁶⁷ zid zamka na toj strani.

Nije dakle bilo nikakve druge nade do nade u upornu čvrstinu i čvrsto pouzdanje u nebo, što je svojstveno velikim i plemenitim karakterima. Tako pripremljena da smatra sebe kao žrtvu nesreće, Rebeka je od ranog doba razmišljala o svome stanju i školovala svoj duh za borbu sa opasnostima koje je verovatno imala da susretne.

Ipak, zatočenica zadrhta i promeni boju kad se na stepenicama začu korak, i kad se vrata na sobi u kuli polako otvoriše, i neki krupan čovek, odeven kao jedan od onih bandita koji su im doneli nesreću, polagano uđe i zatvori vrata za sobom. Njegova kapuljača, namaknuta do veđa, krila je gornji deo lica, a on je tako držao svoj ogrtač da mu je i ostatak lica bio sakriven. Ovako odeven, kao pripremljen za izvršenje nekog mračnog dela, pri pomisli na koje je i sam bio posramljen, on je stajao pred prestrašenom zarobljenicom; ipak, ma koliko da je bio bandit, kao što je njegova odeća govorila, on je izgledao u nedoumici kako da izrazi šta ga je ovamo dovelo, tako da Rebeka, učinivši jedan napor, dobi vremena da predupredi njegovo objašnjenje. Ona je već bila otkopčala dve skupocene narukvice i ogrlicu pa pohita da ih ponudi tobožnjem hajduku smatrajući, prirodno, da će ga odobrovoljiti ako zadovolji njegovu gramzivost.

— Uzmi ovo, reče ona, dobri prijatelju, i, za ime božje, budi milostiv prema meni i mom starom ocu! Ovaj nakit je od vrednosti, ali on je beznačajan prema onome što bi ti moj otac dao da dobijemo izlazak iz ovog zamka, slobodni i nepovređeni.

— Lepi cvete Palestine, odgovori hajduk, ti biseri su sjajni, ali oni po belini zaostaju za tvojim zubima; dijamanti su blistavi, ali ne mogu da se takmiče sa tvojim očima; a otkad sam se posvetio svom divljačkom zanatu, zavetovao sam se da ću više ceniti lepotu nego bogatstvo.

— Nemoj sam sebe da štetiš, reče Rebeka, uzmi otkup i imaj milosti! Zlatom ćeš pribaviti zadovoljstvo; a ako nas budeš zlostavljao, to može samo da ti donese grižu savesti. Moj otac će rado zadovoljiti i tvoje najveće želje; i ako budeš postupao mudro, moći ćeš sa plenom koji od nas zadobiješ ponovo da stekneš položaj u društvu; moći ćeš da dobiješ oproštaj za prošle grehove i da više nemaš potrebe da činiš nove.

— Sve je to lepo što govoriš, odgovori hajduk francuskim jezikom, jer mu je verovatno bilo teško da produži na saksonskom, kojim je Rebeka otpočela razgovor; ali znaj, divni ljiljane, da je tvoj otac već u rukama jednog moćnog alhemičara⁶⁸, koji ume da preobrati u zlato i srebro čak i zarđale šipke tamničke rešetke. Poštovani Isak nalazi se u jednom kazanu koji će iz njega izdestilisati sve što mu je drago, i bez ikakve pomoći mojih zahteva ili tvojih ponuda. Tvoj otkup mora da bude plaćen ljubavlju i lepotom, i nikakvu drugu vrednost ja neću da primim.

— Ti nisi hajduk, reče Rebeka istim jezikom na kome je on oslovio, nema hajduka koji bi odbio ovakve ponude. Nijedan hajduk u ovoj zemlji ne služi se jezikom kojim ti govoriš. Ti nisi hajduk, nego Normanin; Normanin, možda plemić po rođenju. O, budi takav i po delima, i odbaci tu strašnu masku vređanja i nasilja!

— A ti, što umeš tako tačno da pogađaš, reče Brijan de Boa Gilber, spustivši ogrtač sa svoga lica, nisi prava kći Izrailja, već po svemu, sem po mladosti i lepoti, prava čarobnica. Ja nisam hajduk, dakle, lepa ružo. I ja sam čovek koji će pre pohitati da ti vrat i ruke iskiti biserima i dijamantima što ti tako lepo pristoje, no da te lišim nakita.

— Šta hoćeš od mene, reče Rebeka, ako ne moje bogatstvo? Meću nama nema ničeg zajedničkog; ti si hrišćanin, a ja sam Jevrejka. Naša veza bila bi protivna kako zakonima crkve tako i zakonima sinagoge.

— Doista bi bilo tako, odgovori hramovnik smejući se. Oženiti se Jevrejkom? Gospoda mu boga! Ne, pa i kad bi bila kraljica od Sabe⁶⁹. I znaj, sem toga, slatka kćeri Siona, da se ja ne bih oženio kad bi mi i neki najhrišćanskiji kralj ponudio svoju najhrišćanskiju kćer. Protivno je mome zavetu da ijednu devojku drukčije volim do kao ljubaznicu, kao što ću i tebe voleti. Ja sam hramovnik. Pogledaj krst moga svetog reda.

— Zar se usuđuješ da se na to pozivaš, reče Rebeka, u jednoj ovakvoj prilici?

— A ako to činim, reče hramovnik, to se tebe ne tiče, jer ti ne veruješ u blagosloveni znak našeg spasa.

— Ja verujem onako kako su moji preci učili, reče Rebeka, i neka mi bog oprosti moje verovanje ako je pogrešno! Ali ti, gospodine viteže, šta je tvoja vera kad se tako bezobzirno pozivaš na ono što smatraš kao najsvetije, čak i sada kad se spremaš da pogaziš najsvečaniji od svojih zaveta kao plemić i kao služitelj vere?

— To je stroga i dobra pridika, odgovori hramovnik, ali, ljupka propovednice, tvoje uske jevrejske predrasude čine te slepom prema našim visokim povlasticama. Ženidba bi bila strašan greh jednog hramovnika; ali za sve manje ludorije koje počinim brzo ću dobiti razrešnicu u prvoj preceptoriji našega reda. Zaštitnici Solomonovog hrama mogu da polažu pravo na slobodno ponašanje po primeru Solomonovom⁷⁰.

— Ako si čitao svete knjige, reče Jevrejka, i živote svetaca samo zato da bi pravdao svoju sopstvenu razuzdanost i pokvarenost, to je zločin kao zločin onoga koji izvlači otrov iz najkorisnijih i najzdravijih trava.

Oči hramovnikove zasjaše vatrom na ovaj prekor.

— Slušaj, Rebeka, ja sam dosad s tobom blago govorio, ali od sada moj će jezik biti jezik osvajača. Ti si zarobljenica moga luka i koplja, potčinjena mojoj volji po zakonima svih naroda; ja neću popustiti ni za dlaku od moga prava ili se ustezati da uzmem silom ono što ti odbijaš molbi ili nužnosti.

— Nazad, reče Rebeka, nazad, i slušaj me. Snagu moju možeš doista da savladaš, jer bog je žene stvorio slabim i poverio ih zaštiti čovekove plemenitosti. Ali ja ću obznaniti tvoju podlost, hramovniče, od jednog do drugog kraja Evrope. Ja ću od praznoverja tvoje braće dobiti ono što bi mi njihovo sažaljenje odbilo. Svaka preceptorija, svaki kaptol tvoga reda saznaće da si ti, kao jeretik, grešio sa jednom Jevrejkom. Oni koji ne drhte zbog istog greha smatraće te prokletim što si toliko obeščastio krst koji nosiš, da pođeš za jednom kćeri moga prezrenog naroda.

— Ti si oštroumna, Jevrejko, odgovori hramovnik, potpuno svestan tačnosti onoga što je govorila, znajući da pravila njegovog reda zabranjuju najstrože, i pod teškim ispaštanjima, takve veze za kakvom je on sada težio, i da, u izvesnim slučajevima, čak i lišavanje čina dolazi za tim. Ti si oštroumna, ponovi on, ali mora da bude snažan tvoj glas žalbe ako treba da se čuje preko gvozdenih zidova ovoga zamka: u ovim zidovima šapat, jadikovke, dozivanje pravde i krici za pomoć izumiru podjednako tiho. Samo jedna stvar te može spasti, Rebeka. Pokori se svojoj sudbini; prigrli našu veru, pa ćeš onda dospeti tako daleko, da će ti mnoga normanska gospođa zavideti kako na sjaju tako i na lepoti, zavideti miljenici najboljega koplja među braniocima hrama.

— Da se potčinim svojoj sudbini, odvrati Rebeka, i, bože sveti, kakvoj sudbini? Da prigrlim tvoju veru! Kakva li mora biti ta vera koja pruža utočište jednom takvom podlacu? Ti, najbolje koplje hramovnika! Kukavički viteže! Raščinjeni svešteniče! Pljujem na tebe i prkosim ti. Obećanje boga Avramovog otvorilo je jedan izlaz njegovoj kćeri — čak i iz ovoga ponora srama!

Dok je tako govorila ona otvori rešetkasti prozor koji je vodio na terasu, i trenutak docnije stajala je na samoj ivici parapeta, bez i najmanje pregrade izmeću nje i užasne dubine koja je dole zjapila. Nepripremljen na tako očajnički pokret, jer ona je do tog trenutka stajala potpuno nepomična, Boa Gilber nije imao vremena ni da je zaustavi ni da je spreči. Kad pokuša da pođe napred, ona uzviknu:

— Ostani gde si, gordi hramovniče, ili, ako se rešiš da kročiš napred, da priđeš makar stopu bliže, strmoglaviću se u ponor; moje telo će se zdrobiti i izgubiti ljudski oblik na kamenju ovoga dvorišta pre no što postane žrtva tvoje surovosti!

Dok je tako govorila, ona sklopi ruke i pruži ih prema nebu kao da se moli za milost svojoj duši pre no što poleti dole. Hramovnik oklevaše, i njegova odlučnost, koja nikada nije popuštala milosrđu ili nevolji, uzmače pred divljenjem njenoj čvrstini.

— Sići, reče on, divlja devojko! Kunem ti se nebom, morem i zemljom, neću ti naneti nikakvu uvredu.

— Ne verujem ti, hramovniče, odvrati Rebeka, dobro si me naučio kako da cenim vrline tvoga reda. Najbliža preceptorija razrešiće te zakletve čije se održanje nije ticalo ničeg drugog do časti ili beščašća jedne jadne jevrejske devojke.

— Nepravedna si prema meni, uzviknu hramovnik žarko, kunem ti se imenom koje nosim, krstom na mojim grudima, mačem o mome boku, starom perjanicom mojih otaca, kunem ti se, nikakvo ti zlo neću učiniti! Ako ne zbog tebe, onda popusti za ljubav svoga oca. Biću mu prijatelj, a u ovome zamku potreban mu je moćan prijatelj.

— Oh! reče Rebeka, to vrlo dobro znam! Smem li da ti verujem?

— Oružje mi se iskrivilo, a ime mi bilo osramoćeno, reče Brijan de Boa Gilber, ako budeš imala razloga da se na mene požališ! Mnogi zakon, mnogu zapovest sam pogazio, ali svoju reč nikad.

— Pa dobro, da ti verujem za sada, reče Rebeka. I siđe sa terase, ali ostade uz jedan otvor. Ovde, reče ona, ovde ću stajati. Ostani gde si, i ako pokušaš da i za jedan korak smanjiš rastojanje izmeću nas, videćeš da će jevrejska devojka radije poveriti svoju dušu bogu, no svoju čast hramovniku!

Dok je Rebeka tako govorila, njena velika i čvrsta odlučnost, koja se tako dobro slagala sa izrazitom lepotom njenog lica, davala je njenom pogledu, izgledu i držanju dostojanstvo, koje je izgledalo više nego dostojanstveno običnih smrtnih. Ona ni okom ne trepnu, njeni obrazi ne pobledeše iz straha od sudbine tako bliske i tako užasne; naprotiv, misao da je ona gospodarila svojom sudbinom, i da je po volji mogla da izbegne iz beščašća u smrt, još više ozari njeno lice i rasplamte vatru u njenim očima. Boa Gilber, i sam ohol i srčan, mišljaše da nikad nije video tako živahnu i tako zapovedničku lepotu.

— Neka bude mir među nama, Rebeka, reče on.

— Mir ako hoćeš, odgovori Rebeka. Mir, ali sa rastojanjem izmeću nas.

— Ne treba više da me se bojiš, reče Boa Gilber.

— Ja te se ne bojim, odgovori ona, blagodareći onome koji je podigao ovu vrtoglavu kulu, tako da ništa sa nje ne može da padne a da ostane živo... Blagodareći njemu i bogu Izrailjevom! Ne bojim te se.

— Nepravedna si prema meni, reče hramovnik, zemlje mi, mora i neba, nepravedno o meni sudiš! Po svojoj prirodi ja nisam onakav kakvog si me videla, grub, sebičan i nemilosrdan. Žena me je svireposti naučila, i prema ženi sam stoga svirep bio; ali ne prema takvoj kao što si ti. Čuj me, Rebeka, nikad vitez nije uzeo koplje u svoju ruku srca odanijeg gospi njegove ljubavi, no što je to učinio Brijan de Boa Gilber. Ona je bila kći jednog barončića, čiji je čitav posed bio jedna oronula kula, jedan neplodan vinograd i nekoliko hektara prljuše kod Bordoa, ali njeno ime bilo je poznato svuda gde su se preduzimali podvizi u oružju, poznato dalje no ime mnogih gospa koje su za miraz imale čitavu grofoviju... Da, nastavi on koračajući gore-dole po maloj platformi, sa živošću u kojoj se izgleda gubila sva svest o Rebekinom prisustvu, da, moja dela, moje opasnosti, moja krv proslaviše ime Adelaide od Montemara tako da je bilo poznato od dvoraca u Kastilji do dvora u Vizantiji. A kako sam bio nagrađen? Kad sam se vratio sa svojom skupo kupljenom čašću, plaćenom mukom i krvlju, našao sam je udatu za jednog gaskonjskog plemića, čije se ime nikada nije čulo preko granica njegovog prezrenog domena! Istinski sam je voleo i gorko sam se osvetio za pogaženu veru! Ali moja osveta pada na mene samoga. Od toga dana odvojio sam se od života i njegovih veza; moja muževnost ne može da zna za domaće ognjište; nju ne može da ublaži voljena žena; moja starost ne može da poznaje nežno srce; moj grob mora da bude usamljen, i mene potomak ne može da nadživi, da nosi staro ime Boa Gilber. Pred noge svoga starešine položio sam prava upravljanja samim sobom: privilegiju nezavisnosti. Hramovnik; rob u svemu sem u imenu, ne može da ima zemlje ni dobra, i živi, kreće se i diše samo po volji i po želji drugoga.

— Ah! reče Rebeka, a kakva preimućstva mogu da nadoknade tako potpunu žrtvu?

— Moć osvete, Rebeka, odgovori hramovnik, i izgledi za zadovoljenje slavoljublja.

— Slaba naknada, reče Rebeka, za odricanje od prava koja su čovečanstvu najdraža.

— Ne govori tako, devojko, odgovori hramovnik, osveta je pir bogova; i ako su oni to zadržali samo za sebe, kako nam sveštenici govore, to su učinili stoga što to smatraju suviše dragocenim uživanjem da bi ga mogli imati obični smrtni... A slavoljublje? To je iskušenje koje bi moglo da poremeti i blagoslov samoga neba. Zastade za trenutak pa dodade: Rebeka, ona koja je mogla da pretpostavi smrt beščašću mora da ima gordu i snažnu dušu. Moraš biti moja! Ne, ne plaši se, dodade on, to mora biti sa tvojim pristankom, i pod tvojim uslovima. Moraš pristati da sa mnom deliš nade šire no što se mogu videti sa prestola jednog vladaoca! Saslušaj me pre no što odgovoriš, i promisli pre no što odbiješ. Hramovnik gubi, kao što si rekla, svoja društvena prava, svoju moć slobodnog delanja, ali on postaje jedan član i jedan ud snažnog tela, pred kojim prestoli već drhte; upravo onako kao što jedna jedina kap kiše koja se pomeša sa morem postaje samostalni deo toga neodoljivog okeana koji podriva stene i potapa kraljevske armade. U tom moćnom redu ja nisam neznatni član, već jedan od glavnih zapovednika, i mogu očekivati da jednoga dana držim palicu velikog majstora. Siromašni vojnici hrama neće samo staviti nogu na vrat kraljeva — to može da učini i kaluđer u sandali od like. Naša oklopljena noga popeće se na njihov presto — naša rukavica iščupaće žezlo iz njihovih ruku. Ni carstvo vašeg uzalud očekivanog mesije ne pruža takvu moć vašim rasturenim plemenima kakvu moje slavoljublje može da očekuje. Ja sam samo tražio srodni duh da je sa njim podelim i našao sam takav u tebi.

— Govoriš li to jednoj ženi moga naroda? odgovori Rebeka. Promisli...

— Nemoj mi odgovarati, reče hramovnik, pozivajući se na razliku naših vera; na našim tajnim skupovima mi preziremo takve dečje priče. Nemoj misliti da smo mi dugo ostali slepi u idiotskoj ludosti naših osnivača, koji su prokleli svaku radost života radi zadovoljstva mučenika što umiru od gladi i žeći, od kuge i od mača divljaka, dok uzalud nastoje da odbrane jednu golu pustinju koja ima neke vrednosti samo u očima sujeverja. Naš red je ubrzo usvojio smelija i slobodoumnija mišljenja, i našao bolju naknadu za naše žrtve. Naša ogromna imanja u svakoj kraljevini Evrope, naš veliki vojnički glas koji u naš krut donosi cvet viteštva iz svakog hrišćanskog podneblja — sve to namenjeno je ciljevima o kojima su naši pobožni osnivači malo sanjali, i koji su podjednako skriveni od svih slabih duhova što prigrliše naš red na starim načelima, i čije sujeverje čini od njih naša pasivna oružja. Ali ja neću dalje da otkrivam veo sa naših tajni. Ovaj zvuk roga javlja nešto što možda zahteva moje prisustvo. Misli o onome što sam ti rekao. Zbogom ostaj! Ja ne kažem oprosti mi za nasilje kojim sam ti pretio, jer to je bilo potrebno da bi se pokazao tvoj karakter. Zlato može da se pozna samo kad se iskuša na probnom kamenu. Brzo ću se vratiti i nastaviti razgovor s tobom.

On uđe u sobicu u kuli i siđe niz stepenice, ostavljajući Rebeku možda manje preplašenu izgledom smrti kojoj je bila izložena, nego izgledom ludačkog slavoljublja odvažnog nevaljalca u čijoj se vlasti na svoju nesreću nalazila. Kad uđe u sobicu u kuli, njena prva dužnost bila je da zahvali Jakovljevom bogu za zaštitu koju joj je pružio, i da mu se pomoli da produži svoju zaštitu nad njom i njenim ocem. Jedno drugo ime skliznu u njene molitve, ime ranjenog hrišćanina koga je sudbina stavila u ruke krvožednih ljudi, njegovih otvorenih neprijatelja. Srce je lecnu što, čak i opšteći u molitvi sa Božanstvom, pomeša u svojoj pobožnosti sećanje na nekoga sa čijom sudbinom nije mogla da ima ničega zajedničkog — jednoga Nazarećanina i neprijatelja njene vere. Ali molitva je bila prošaputana i sve uske predrasude njene vere nisu mogle da navedu Rebeku da poželi njeno opozivanje.

KRAJ PRVE SVESKE

SVESKA DRUGA

I
PRETNjA

Čudno pismo — kuke i verige

Kakve u životu nikad video nisam.

O. Goldsmit, Ona se spušta da pobedi

Kad hramovnik stiže u dvoranu zamka, zateče tamo De Brasija.

— Tvoje udvaranje, reče De Brasi, ometeno je, mislim, kao i moje, ovim bučnim pozivom. Ali ti si došao kasnije i sa više ustezanja, i stoga pretpostavljam da je tvoj razgovor bio prijatniji nego moj.

— Zar je tvoje udvaranje kod saksonske naslednice bilo bez uspeha? upita hramovnik.

— Kostiju mi svetog Tome Beketa, odgovori De Brasi, ledi Rovena je sigurno čula da ja ne mogu da podnesem ženske suze.

— Hej! uzviknu hramovnik, ti, vođ slobodne družine, pa imaš obzira prema ženskim suzama! Nekoliko kapi kad poprska buktinju ljubavi čine da plamen još jače sija.

— Veliko hvala za nekoliko poprskanih kapi, odgovori De Brasi, ali ova gospođica toliko se isplakala da bi mogla ugasiti čitavu kulu svetilju. Nikad nije bilo takvog kršenja ruku i takve poplave u očima, od dana svete Niobe, o kojoj nam je pričao opat Emer. Vodeni demon dokopao se lepe Saksonke.

— Čitava legija đavola zauzela je grudi Jevrejke, odgovori hramovnik, jer mislim da samo jedan, pa ni sam Apolion⁷¹, ne bi bio u stanju da nadahne tako neukrotivu gordost i odlučnost... Ali, gde je Fron de Bef? Taj rog duva sve bučnije i bučnije?

— Mislim da pregovara sa Jevrejinom, odgovori De Brasi hladno. Verovatno je Isakova dernjava nadmašila duvanje roga. Tebi je svakako iz iskustva poznato, gospodine Brijane, da jedan Jevrejin, kad se rastaje sa svojim blagom pod takvim uslovima kakve naš prijatelj Fron de Bef verovatno nudi, podiže galamu dovoljnu da zagluši dvadeset rogova i truba zajedno. Nego, da pošaljemo sluge da ga pozovu.

Uskoro im se pridruži Fron de Bef, koji je u svojoj tiranskoj svireposti bio ometen na način poznat čitaocu i samo se zadržao da izda neka potrebna uputstva.

— Da vidimo uzrok ove proklete galame, reče Fron de Bef. Evo jednog pisma i to, ako se ne varam, na saksonskom jeziku.

On zagleda pismo, okrećući ga i preokrećući kao da je doista gajio neku nadu da će saznati njegovo značenje menjanjem položaja hartije, pa ga najzad pruži De Brasiju.

— Koliko se ja u to razumem, ovo mogu biti i čarolije, reče De Brasi, koji je bio sušta neznalica, a time se, uostalom, uopšte odlikovalo viteštvo tog vremena. Naš kapelan pokušavao je da me nauči da pišem, dodade on, ali sva moja pismena bila su u obliku vrhova koplja i sečiva mača, te stoga stari kalcan napusti posao.

— Daj ga meni, reče hramovnik. Mi hramovnici imamo nešto znanja da prosveti našu hrabrost.

— Onda, da iskoristimo tvoje najpoštovanije znanje, reče De Brasi. Šta kaže taj svitak?

— To je pravo izazivačko pismo, odgovori hramovnik, ali, bogorodice mi vitlejemske, ako ovo nije neka ludačka šala, onda je najčudnovatije izazivanje koje je ikad bilo upućeno preko pokretnog mosta jednog baronskog zamka.

— Šala! reče Fron de Bef. Voleo bih da znam ko se usuđuje da se sa mnom šali na takav način! Čitaj, gospodine Brijane.

I hramovnik pročita sledeće:

„Ja, Vamba, sin Bezmozganov, budala jednog plemenitog i slobodno rođenog čoveka, Sedrika od Rotervuda, zvanog Saksonac; i ja, Gurt, sin Bivulfov, svinjar.

— Ti si lud, reče Fron de Bef prekidajući čitaoca.

— Svetoga mi Luke, tako je napisano, odgovori hramovnik. Zatim, nastavljajući čitanje, on produži:

„Ja, Gurt, sin Bivulfov, svinjar kod rečenog Sedrika, uz pomoć naših saveznika i prijatelja koji imaju zajedničku stvar sa nama u ovoj našoj kavzi, naime: čestiti vitez, za sada zvani Crna Lenština, i snažni joman Robert Loksli, zvani Cepiprut, stavljamo tebi, Redžinalde Fron de Befe, i tvojim saveznicima i svim saučesnicima do znanja, da, kao što ste se vi, bez svakog datog povoda ili proglašene kavge, podlo i lukavstvom dočepali ličnosti našeg gospodara i gazde, rečenog Sedrika; kao i ličnosti jedne plemenite i slobodno rođene gospođice, ledi Rovene od Hargotstansteda; kao i dičnosti jednog plemenitog i slobodno rođenog čoveka, Atelstena od Koningsburga; kao i ličnosti izvesnog broja slobodno rođenih ljudi, njihovih pratilaca: kao i izvesnih robova, njihovih rođenih kmetova; kao i izvesnog Jevrejina, imenom Isaka od Jorka, zajedno sa njegovom ćerkom, Jevrejkom, i izvesnih konja i mazgi;

Koje su slobodne ličnosti, sa njihovim slugama i robovima, kao i sa konjima i mazgama, Jevrejinom i Jevrejkom gore rečenim, svi u miru sa njegovim veličanstvom, i putujući kao podanici kraljevim drumom;

Stoga zahtevamo i tražimo da rečene plemenite ličnosti, naime Sedrik od Rotervuda, Rovena od Hargotstansteda, Atelsten od Koningsburga, sa njihovim slugama, pratiocima i sledbenicima, kao i konjima i mazgama, Jevrejin i Jevrejka gore rečeni, zajedno sa svim dobrima i stokom koji im pripadaju, budu u roku od jednog sata po prijemu ovog pismena predati nama, ili onima koje mi odredimo da iste prime, i to netaknute i neoštećene u telu i dobrima;

Što, ako se propusti učiniti, mi vam objavljujemo da vas smatramo razbojnicima i izdajicama, i založićemo naša tela protiv vas u bici, opsadi, ili na drugi način, i učinićemo sve da vam dosadimo i da vas uništimo;

Čega radi neka vas bog čuva.

Potpisano od nas uoči dana svetog Vitolda, pod velikim zbornim hrastom u šumi Harthild, a gore rečeno napisao je jedan sveti čovek, sluga božji, naše bogorodice i svetoga Dunstana u kapeli od Kompanhersta.“

Na kraju ovog dokumenta bio je naškraban, na prvom mestu, grub crtež petlove glave i kreste sa objašnjenjem da ti hijeroglifi⁷² znače rukoznak Vambe, sina Bezmozganovog. Ispod ovog uvaženoga znamenja stajao je krst kao znak Gurta, Bivulfovog. Zatim su bile ispisane grubim odvažnim slovima reči Crna Lenština, i, najzad, sve je to završavao jedan luk, prilično tačno nacrtan, a opisan kao znak jomana Lokslija.

Vitezovi saslušaše čitanje ovog neobičnog dokumenta od početka do kraja, pa se zgledaše u nemom zaprepašćenju, u nedoumici šta to treba da znači. De Brasi prvi prekide tišinu grohotnim smehom, čemu se pridruži, iako sa više umerenosti, hramovnik. Fron de Bef, naprotiv, izgledaše nestrpljiv zbog njihove neumesne veselosti.

— Opominjem vas, reče on, čestita gospodo, da bi bolje bilo da se posavetujete šta da se radi u ovakvim prilikama, nego da se odajete veselosti u nevreme.

— Fron de Bef još nije povratio svoje raspoloženje otkad je bio izbačen iz sedla, reče De Brasi hramovniku. On se plaši i same pomisli na izazivačko pismo, makar ono dolazilo i od jedne budale i jednog svinjara.

— Svetoga mi Mihajla, odgovori Fron de Bef, voleo bih da ti sam izdržiš sav udar bitke u ovoj pustolovini, De Brasi. Ovi drugari ne bi smeli da rade sa ovakvim neshvatljivim bezobrazlukom, da nemaju potporu nekih jakih bandi. Ima dosta hajduka u ovim šumama kojima teško pada moja zaštita divljači. Ja sam jednog drugara, koji je bio uhvaćen na delu krvavih ruku, vezao za rogove jelena, koji ga je razmrskao za pet minuta, i dobio sam toliko strela koliko je izbačena na onu metu u Ašbiju... Hej, momče, pozva on jednog od svojih slugu, jesi li poslao da se izvidi na kakve snage se oslanja ovo plemenito izazivanje?

— Ima bar dve stotine ljudi skupljenih u šumi, odgovori jedan štitonoša koji se tu nađe.

— Lepo, boga mi, reče Fron de Bef, sve to dolazi otuda što sam vam stavio na raspolaganje svoj zamak. Zar niste mogli vaš poduhvat da izvedete mirno, nego ste morali da mi naterate ovo gnezdo zolja oko ušiju.

— Zolja? reče De Brasi. Bolje reci bumbara bez žaoke; banda lenjih nitkova koji su pobegli u šumu i uništavaju divljač umesto da se izdržavaju od svog rada.

— Bez žaoke? odgovori Fron de Bef. Strele sa vrhom kao viljuška, dužine jarda, što pogađaju u metu veličine francuske krune, dovoljna su žaoka.

— Sramota, gospodine viteže, reče hramovnik. Hajde da pozovemo naše ljude, i da ispadnemo u jurišu na njih. Jedan vitez; ah, jedan oružnik, bilo bi dovoljno na dvadeset takvih seljaka.

— Dovoljno, i suviše, odvrati De Brasi. Mene bi bilo sramota i da podignem koplje na njih.

— Tačno, odgovori Fron de Bef, kad bi to bili crni Turci ili Mavari, gospodine hramovniče, ili kukavički seljaci Francuske, veoma hrabri De Brasi; ali ovo su engleski jomani, nad kojima nema nikakvog preimućstva, sem onog koje možemo izvući od našeg oružja i konja, a to nam malo koristi na šumskim čistinama. Da izađemo na juriš, veliš? Pa mi jedva imamo dovoljno ljudi da brane zamak. Najveći deo mojih ljudi je u Jorku; tamo je isto tako i čitava tvoja družina, De Brasi; ovde ih je jedva dvadeset, pored šačice onih koji su učestvovali u ovom šašavom poslu.

— Valjda se ne bojiš, reče hramovnik, da će skupiti dovoljno snage da napadnu zamak?

— To ne, ser Brijane, odgovori Fron de Bef. Ti hajduci imaju odista odvažnog poglavicu, ali bez ratnog oruđa, bez lestvica za penjanje i iskusnih vođa moj zamak može da im prkosi.

— Pošlji po susede, reče hramovnik, neka sakupe svoje ljude i neka priteknu u pomoć trojici vitezova, opsađenim u baronskom zamku Redžinalda Fron de Befa od strane jedne budale i jednog svinjara!

— Ti se šališ, gospodine viteže, odvrati baron, ali po koga da pošaljem? Malvoazen je u ovo doba u Jorku sa svojim pratiocima, a isto tako stoji stvar i sa drugim mojim saveznicima; tamo je trebalo i ja da budem da nije bilo ovog paklenog poduhvata.

— Pa onda pošlji u Jork i pozovi naše ljude, reče De Brasi. Ako ovi izdrže lepršanje moga stega ili blizinu mojih slobodnih drugara, ja ću ih smatrati najsmelijim hajducima koji su ikada zategli luk u gori zelenoj.

— A ko da odnese takvu poruku? upita Fron de Bef. Oni će posesti svaku stazu i iščupati poruku iz glasnikovih nedara... Ali evo, dodade posle kratkog zastanka. Gospodine hramovniče, ti umeš da pišeš kao i da čitaš, i ako samo pronađemo pisaći pribor moga kapelana koji je umro pre dvanaest meseci usred božićne pijanke...

— Ako dopustite, reče štitonoša koji je još bio prisutan, mislim da ga stara Urfrida negde čuva iz ljubavi prema ispovedniku. Čuo sam je kako govori da je on bio poslednji čovek koji je sa njom razgovarao onako kako čovek treba učtivo da se obrati devojci ili ženi.

— Idi i potraži pribor, Engelrede, reče Fron de Bef, a onda, gospodine hramovniče, ti ćeš napisati odgovor na to smelo izazivanje.

— Ja bih to radije učinio vrhom mača nego perom, reče Boa Gilber, ali neka bude po tvojoj volji.

On zatim sede i sastavi na francuskom jeziku pismo sledeće sadržine:

„Ser Redžinald Fron de Bef sa svojim plemenitim i viteškim saveznicima i prijateljima ne prima izazivanje iz ruku robova, kmetova i begunaca. Ako ličnost koja sama sebe naziva Crnim Vitezom doista polaže pravo na časti viteštva, neka zna da je degradirana svojim sadašnjim društvom, i da nema pravo da traži priznanje od čestitih ljudi plemenite krvi. Što se tiče onih koje smo zarobili, mi po hrišćanskom milosrđu tražimo od vas da im pošaljete kakvo svešteno lice da primi njihovu ispovest i da ih izmiri sa bogom; jer naša je čvrsta namera da ih pogubimo sutra pre podne, tako da njihove glave, postavljene na kule, pokažu svima i svakom kako malo cenimo one koji su se pokrenuli da ih izbave. Čega radi, kao što je gore rečeno, mi tražimo da pošljete jednog sveštenika da ih izmiri sa bogom, što ako učinite ukazaćete im poslednju uslugu ovde na zemlji.”

Ovo je pismo savijeno i predato štitonoši, a preko ovoga glasniku — koji je napolju čekao — kao odgovor na ono koje beše doneo. Joman, koji je ovako izvršio svoju misiju, vrati se u saveznički glavni stan pod starim hrastom, na oko tri dometa strele daleko od zamka. Ovde su Vamba i Gurt, sa svojim saveznicima Crnim Vitezom, Lokslijem i veselim isposnikom, očekivali odgovor na njihov poziv. Naokolo, na izvesnom odstojanju od njih, videli su se mnogi odvažni jomani, čije je šumsko odelo i lice preplanulo od nevremena pokazivalo običnu prirodu njihovog zanimanja. Preko dve stotine ih se bilo sakupilo, a još ih je brzo pridolazilo. Oni koje su slušali kao vođe odlikovali su se od ostalih samo perom na kapi, dok su odeća, oružje i oprema bili kod svih podjednaki.

Pored ovih družina, već beše stigla i manje uređena i slabije naoružana četa, koja se sastojala od saksonskih stanovnika obližnjih gradova, kao i mnogi kmetovi i sluge sa prostranih Sedrikovih imanja što dođoše u cilju da ga izbave. Malo je ko od ovih bio naoružan drugačije do seljačkim oruđem koje je nužda katkada preobraćala u oružje za vojničke ciljeve. Lovačka koplja, kose, maljevi i tome slično bejahu njihovo glavno oružje; jer Normani, sa svojom uobičajenom politikom osvajača, ljubomorno su se čuvali da ne dopuste pobeđenim Saksoncima držanje ili upotrebu mačeva i kopalja. Zbog toga pomoć Saksonaca nije ni izdaleka bila onako strašna za opsađene, kako bi to mogla biti s obzirom na jačinu ili snagu samih ljudi, njihov veći broj i oduševljenje koje uliva pravedna stvar. Vođima ove šarene vojske bilo je sada predato hramovnikovo pismo.

Prvo je bio pozvan kapelan da izloži njegovu sadržinu.

— Patarice mi svetoga Dunstana, reče uvaženi sveštenik, koja je dovela u stado mnogo više ovaca nego patarica ikojeg drugog svetitelja u raju, kunem se da ne umem ništa da vam objasnim, iz ovog žargona koji, bilo da je francuski ili arapski, prevazilazi moju moć pogađanja.

On dade pismo Gurtu, koji namrgođeno klimnu glavom i pruži ga Vambi. Budala je zagledao u svaki od četiri kraja hartije sa takvim cerenjem tobožnjeg razumevanja koliko bi i majmun bio sposoban da pokaže u sličnoj prilici, a zatim pruži pismo Loksliju.

— Kad bi dugačka slova bili lukovi, a kratka slova široke strele, ja bih od svega nešto razumeo, reče hrabri joman, ali kako stvari stoje, smisao pisma za mene je isto tako nedostižan kao i jelen udaljen dvanaest milja.

— Onda ja moram da budem pisar, reče Crni Vitez; i uzevši pismo od Lokslija, najpre ga pročita za sebe, pa onda svojim prijateljima objasni njegov smisao na saksonskom jeziku.

— Da pogube plemenitog Sedrika! uzviknu Vamba. Krsta mi, ti si se sigurno prevario, gospodine viteže.

— Nisam, uvaženi prijatelju, odgovori vitez, ja sam samo objasnio reči onako kako su napisane.

— Onda, svetoga mi Tome od Kanterberija, reče Gurt, mi ćemo se dočepati zamka, pa makar ga našim rukama razbijali!

— Mi i nemamo ništa drugo čime bismo ga razbijali, odgovori Vamba, ali moje ruke jedva da su pogodne za razbijanje tesanog kamena i maltera.

— To je samo smicalica da se dobije u vremenu, reče Loksli. Ne usuđuju se oni da izvrše delo za koje ja mogu da odredim užasnu kaznu.

— Ja bih voleo, reče Crni Vitez, kada bi se neko od nas mogao da uvuče u zamak i sazna kako stoji stvar sa opsađenima. Pošto traže da im se pošlje ispovednik, čini mi se da bi ovaj sveti isposnik mogao odjednom da izvrši svoj sveti poziv i da nam pribavi željeno obaveštenje.

— Kuga te ubila, i tebe i tvoj savet! reče pobožni isposnik. Kažem ti, gospodine Lenji Viteže, kad skinem svoju kaluđersku mantiju, moje sveštenstvo, moja svetost, pa i sam moj latinski jezik odlazi sa njom; i kad se nađem u svom zelenom prsniku, ja mogu pre da ubijem dvadeset košuta nego da ispovedim jednog hrišćanina.

— Bojim se, reče Crni Vitez, bojim se veoma da ovde nema nikoga drugog ko bi ovog puta uzeo na sebe ulogu oca ispovednika?

Svi se zgledaše i ostadoše nemi.

— Vidim, progovori Vamba posle kratkog ćutanja, da luda opet mora da bude luda i da stavi glavu u torbu koje se pametni ljudi otresaju. Treba da znate, dragi moji rođaci i zemljaci, da sam ja nosio suru haljinu pre no što sam poneo šarenu, i bio vaspitan za kaluđera, dok ne dobih zapaljenje mozga koje mi ostavi taman toliko razuma da budem luda. Verujem da ću, uz pomoć mantije dobrog isposnika, zajedno sa sveštenstvom, svetosti i učenosti koji su zašiveni u njenu kukuljicu, biti u stanju da donesem i svetovnu i duhovnu utehu našem uvaženom gospodaru Sedriku i njegovim drugovima u nesreći.

— Ima li on dovoljno pameti za to što namerava? upita Crni Vitez, obraćajući se Gurtu.

— Ne znam, odgovori Gurt, ali ako nema, ovo će sad biti prvi put da mu nedostaje pamet da od svoje ludosti izvuče korist.

— Onda oblači mantiju, dobri prijatelju, reče vitez, i neka nam tvoj gospodar pošlje izveštaj o stanju u zamku. Njihov broj mora biti mali, a izgledi su pet prema jedan da im se može prići iznenadnim napadom. Vreme prolazi, pohitaj.

— A za to vreme, reče Loksli, mi ćemo opkoliti zamak tako da ni muva neće moći da iznese vesti otuda. Tako dakle, dobri naš prijatelju, nastavi on obraćajući se Vambi, možeš uveriti one tirane da će se svako nasilje koje oni izvrše na ličnostima njihovih zatočenika, još strožije naplatiti na njima samima.

— Pax vobiscum, reče Vamba, prerušen sada u kaluđera.

Govoreći to, podražavao je svečano i odmereno držanje kaluđera i ode da izvrši svoj zadatak.

II
PRERUŠAVANjE

I najvatreniji konj će često biti hladan

I najmirniji će vatrenost pokazati;

Kaluđer će često izigravati budalu,

Budala će igrati ulogu kaluđera.

Stara pesma

Kada budala, odeven u kukuljicu i mantiju isposnikovu i opasan konopcem sa čvorovima, stade pred kapiju zamka Fron de Befa, stražar ga zapita za ime i šta želi.

— Pax vobiscum, odgovori budala, ja sam siromašni brat reda svetog Franje i dolazim ovamo da izvršim svoju dužnost kod nekih nesrećnih zarobljenika koji su sada zatočeni u ovom zamku.

— Ti si odvažan fratar, reče stražar, kad dolaziš ovamo gde, izuzev našeg pijanog ispovednika, petao tvoga perja nikad nije kukureknuo za ovih dvadeset godina.

— Pa ipak, molim te, prenesi moju poruku gospodaru zamka, odgovori tobožnji fratar. Veruj mi da će me on dobro primiti, i petao će kukurekati da ga čuje čitav zamak.

— Dobro, odvrati stražar, ali ako dobijem grdnju što sam napustio svoje mesto da bih preneo tvoju poruku, oprobaću da li je kaluđerska sura mantija sigurna protiv strele za divlje guske.

Sa ovom pretnjom on napusti kulu i odnese u dvornicu zamka neobičnu vest da jedan sveti kaluđer stoji pred kapijom i traži da odmah bude pušten unutra. Sa ne malim čuđenjem primi naređenje svoga gospodara da odmah pusti svetog čoveka; i, pošto je prethodno postavio ljude na ulaz da paze na eventualno iznenađenje, on bez daljeg razmišljanja posluša primljenu naredbu. Ludačko samopouzdanje koje je ohrabrilo Vambu da preduzme ovaj opasan zadatak jedva je bilo dovoljno da ga održi uspravno kad se nađe u prisustvu tako strašnog čoveka od koga su svi treptali, kao što je bio Fron de Bef. I stoga je njegovo pax vobiscum⁷³, u šta se on najviše uzdao za uspešno izvođenje kaluđerske uloge, ovoga puta bilo izgovoreno sa mnogo više bojazni i oklevanja no što je to do sada bio slučaj. Ali Fron de Bef beše naviknut da vidi kako ljudi svih staleža drhte u njegovom prisustvu, tako da plašljivost tobožnjeg oca ne izazva kod njega nikakvu sumnju.

— Ko si i odakle si, pope? upita on.

— Pax vobiscum, odvrati budala, ja sam siromašni sluga svetog Franje, koji je, putujući kroz ovu divljinu, upao među lopove — quidam viator incidit in latrones — kao što piše u Svetom pismu, koji me lopovi poslaše ovamo u zamak da obavim moju ispovedničku dužnost kod dva lica koje je vaša čestita pravda osudila.

— Ah, tako, odgovori Fron de Bef. A možeš li da mi kažeš, sveti oče, broj tih bandita?

— Hrabri gospodine, odgovori budala, nomen illis legio, njihovo ime je legija.

— Reci ti meni prosto, seljački, koliko ih je na broju, ili, pope, tvoja mantija i konopac neće te zaštititi.

— Oh, izusti tobožnji kaluđer, cor meum eructavit, to jest hteo sam da umrem od straha! Ali, mislim da ih može biti, što jomana, što seljaka — bar pet stotina ljudi.

— Šta! reče hramovnik, koji uđe u tome trenutku u dvornicu, zar se osice ovde tako gusto sakupljaju? Vreme je da se jedan tako štetan porod uništi. A zatim, uzevši Fron de Befa na stranu: Poznaješ li ti ovog popa?

— Stranac je iz nekog udaljenog manastira, reče Fron de Bef, ja ga ne poznajem.

— Onda mu ne poveravaj usmeno svoju nameru, odgovori hramovnik. Neka odnese pismenu zapovest De Brasijevoj družini slobodnih drugara da krenu odmah u pomoć svome gospodaru. A u isto vreme, da kalcan ni u šta ne posumnja, dopusti da slobodno vrši svoju dužnost oko pripreme ovih saksonskih svinja za klanicu.

— Neka tako bude, reče Fron de Bef, i odmah naredi jednom sluzi da odvede Vambu do sobe u kojoj su bili zatvoreni Sedrik i Atelsten.

Sedrikovo nestrpljenje bilo je pre pojačano no umanjeno ovim zatočenjem. Hodao je s jednog kraja dvorane na drugi, sa držanjem čoveka koji je gotov da napadne neprijatelja ili da na juriš zauzme opsađeno mesto; čas je nešto uzvikivao za svoj račun, čas se obraćao Atedstenu. Ovaj je stoičkom čvrstinom očekivao ishod ove pustolovine, a za to vreme veoma mirno vario bogat podnevni obed i nije se mnogo interesovao za trajanje ropstva, koje, zaključivao je on, može kao i sva druga zemaljska zla da prestane kad nebo odluči.

— Pax vobiscum, reče budala ulazeći u dvoranu. Blagoslov svetoga Dunstana, svetoga Denisa, svetoga Dutoka i svih ostalih svetaca s vama i oko vas.

— Uđi slobodno, odgovori Sedrik tobožnjem fratru. Sa kakvom si namerom došao ovamo?

— Da vas pozovem da se pripremite za smrt, odgovori budala.

— To je nemoguće! odgovori Sedrik skočivši. Ma koliko da su bezbožni i zli, oni ne smeju da učine tako otvorenu i besciljnu grozotu!

— Oh! reče budala, zadržati ih osećanjem čovečnosti isto je tako nemoguće kao i zadržati pomahnitalog konja uzdom od svilene niti. Razmisli stoga, plemeniti Sedriče, a i ti, hrabri Atelstene, kakve ste grehe počinili u ovozemnom životu; jer još ovoga dana bićete pozvani da odgovarate pred višim sudom.

— Čuješ li ti to, Atelstene? reče Sedrik. Moramo da ukrepimo naša srca za ovaj poslednji čin, jer bolje je da umremo kao ljudi nego kao robovi.

— Ja sam spreman, odgovori Atelsten, da izdržim i najveću njihovu zlobu, a u smrt, ću ići isto onako mirno kao što sam uvek išao na svoj ručak.

— Pristupite onda svom svetom činu, oče, reče Sedrik.

— Pričekaj jedan trenutak, dobri ujače, reče budala svojim prirodnim glasom, treba valjano da razgledaš pre no što učiniš korak u tamu.

— Vere mi, reče Sedrik, meni je ovaj glas poznat.

— To je glas tvoga vernog roba i budale, odgovori Vamba zabacivši svoju kukuljicu. Da si ranije poslušao savet budale, uopšte ne bi bio ovde. Poslušaj ga sada i više nećeš biti ovde.

— Kako to misliš, momče? upita Saksonac.

— Evo ovako, odgovori Vamba. Uzmi ovu mantiju i konopac koji predstavljaju celokupno moje kaluđerstvo i izići mirno iz zamka, a ostavi meni svoj ogrtač i opasač da umesto tebe učinim veliki skok.

— Da te ostavim na ovom mestu? reče Sedrik začuđen predlogom. Pa oni će te obesiti, jadna moja huljo.

— Neka čine kad im se može, reče Vamba. Ja se nadam — nemojte to shvatiti kao omalovažavanje vašeg porekla — da sin Bezmozganov može da visi na lancu sa isto toliko dostojanstva sa koliko je lanac visio na njegovom pretku državnom savetniku.

— Dobro, Vamba, odgovori Sedrik, u jednom slučaju uslišiću ti molbu. A to je: ako hoćeš da zameniš svoje odelo sa lordom Atelstenom umesto sa mnom.

— Ne, tako mi svetog Dunstana, odgovori Vamba, u tome bi bilo malo razuma. Pravo je da sin Bezmozganov trpi da bi spasao sina Hervardovog; ali bi bilo malo mudro da on umre u korist nekog čiji su preci bili tuđinci njegovim precima.

— Mangupe, reče Sedrik, preci Atelstenovi bili su vladari Engleske!

— Mogli su biti ko mu drago, odgovori Vamba, ali moj vrat stoji isuviše uspravno na mojim ramenima da bih ga zavrnuo za njihovu ljubav. Stoga, dobri moj gospodaru, ili sam primi moju ponudu, ili me pusti da odem iz ove tamnice onako slobodan kao što sam u nju ušao.

— Pusti neka se staro drvo osuši, nastavi Sedrik, a da se snažna nada šume očuva. Spasi plemenitog Atelstena, verni moj Vamba! To je dužnost svakoga u čijim žilama teče saksonska krv. Ti i ja izdržaćemo zajedno najveći bes naših nepravednih ugnjetača, dok će on, slobodan i siguran, podići probuđene duhove naših zemljaka da nas osvete.

— Ne tako, oče Sedriče, progovori Atelsten uhvativši ga za ruku, jer, kad je bio pokrenut da misli ili da radi, njegova dela nisu bila nedostojna njegovog visokog porekla. Ne tako, produži on; ja bih radije ostao u ovoj dvorani nedelju dana bez ikakve druge hrane do sužanjskog tvrdog hleba, ili drugog pića sem sužanjskog suda vode, nego da iskoristim mogućnost za bekstvo koju je nečuvena ljubaznost jednog roba pružila svome gospodaru.

— Vi važite kao pametni ljudi, gospodo, reče budala, a ja kao pravi ludak; ali, ujače Sedriče i rođače Atelstene, lud će rešiti vaš spor i uštedeti vam nevolju da se dalje prepirete u ljubaznosti. Ja sam kao kobila Džona Duka koja ne dopušta da je jaše niko drugi nego Džon Duk. Došao sam da spasem svoga gospodara, a ako on ne pristaje — dobro! Ja mogu samo da se vratim. Ljubazna usluga ne može da ide iz ruke u ruku, kao kakva lopta. Ja neću da visim ni za koga drugog sem za mog gospodara.

— Pa onda idi, plemeniti Sedriče, reče Atelsten, ne propuštaj ovu priliku. Tvoje prisustvo napolju može ohrabriti prijatelje da nas izbave; ostajanje ovde može nas upropastiti.

— A ima li kakvog izgleda za spas spolja? upita Sedrik gledajući u budalu.

— Ima li izgleda? Još kako! odvrati Vamba. Evo, da ti kažem, kad se uviješ u moju rizu, ogrnut si generalskom kabanicom. Napolju ima pet stotina ljudi i ja sam jutros bio jedan od njihovih poglavica. Moja ludačka kapa bila je šlem, a moja ludačka palica — maršalska palica. Pa lepo, videćemo šta će oni dobiti kad promene ludu za pametnog čoveka. Istina, bojim se da će izgubiti u hrabrosti ono što mogu da dobiju u mudrosti. I tako, idi zbogom gospodaru, i budi milostiv prema jadnom Gurtu i njegovom psu Fanksu; i obesi moju ludačku kapu u dvornici Rotervuda, u znak sećanja da sam dao svoj život za svoga gospodara kao verna — budala.

Poslednje reči izgovori nekako dvosmisleno, izmeću šale i zbilje. Sedrikove oči napuniše se suzama.

— Tvoja uspomena će se sačuvati, reče on, dokle vernost i ljubav uživaju čast na zemlji! Ali ja se nadam da ću naći načina da spasem Rovenu, i tebe Atelstene, i tebe isto tako, jadni moj Vamba. Ti me nećeš u ovoj stvari nadmašiti“

Izvrši se promena odeće, kad odjednom Sedrika obuze sumnja.

— Ja ne znam nijedan jezik, reče on, sem svog maternjeg i nekoliko reči njihovog ukrasnog normanskog. Kako ću se onda ponašati kao časni brat?

— Mađija leži u dve reči, odgovori Vamba. Pax vobiscum odgovoriće na sva pitanja. Ako odlaziš ili dolaziš, jedeš ili piješ, blagosiljaš ili proklinješ, pax vobiscum provodi te kroza sve to. To je isto tako korisno fratru kao što je drška od metle korisna veštici, ili mađioničarski štapić mađioničaru. Ali izgovaraj to ovako, dubokim, ozbiljnim glasom: Pax vobiscum, i biće dovoljno. Stražar i vratar, vitez i štitonoša, pešak i konjanik — ta reč deluje kao čarolija na sve njih. Mislim, ako me izvedu ujutro da budem obešen, kao što je vrlo verovatno da će učiniti, da oprobam snagu te reči na dželatu.

— Ako je tako, reče njegov gospodar, onda sam brzo stupio u kaluđerski red. Pax vobiscum; nadam se da ću zapamtiti lozinku... Plemeniti Atelstene, ostaj zbogom, i ti, jadno moje momče, čije srce naknađuje slabiju glavu. Ja ću vas spasti ili ću doći da umrem sa vama. Kraljevska krv naših saksonskih vladara neće se proliti dok moja struji u mojim žilama, niti će ijedna dlaka pasti sa glave dobrog momka koji se sam izložio opasnosti da bi spasao život svom gospodaru, ako samo Sedrik to može sprečiti, makar i po cenu života. Ostajte zbogom.

— Zbogom pošao, plemeniti Sedriče, reče Atelsten. Zapamti da spada u kaluđerovu ulogu da primi osveženje gde god mu se ponudi.

— Zbogom pošao, ujače, dodade Vamba, i zapamti: pax vobiscum.

Tako ispraćen, Sedrik krete na svoj put, i uskoro je imao priliku da oproba snagu mađijske reči koju mu je luda preporučio kao svemoćnu.

U jednom nisko zasvođenom i tamnom prolazu, kroz koji je pokušavao da nađe svoj put prema dvornici zamka, zaustavi ga jedna ženska prilika.

— Pax vobiscum! reče lažni kaluđer. On pokuša da je žurno mimoiđe, kad mu jedan blag glas odgovori:

— Et vobis quaeso, domine reverendissime, pro misericordia vostra.⁷⁴

— Ja sam nagluv, reče Sedrik čistim saksonskim jezikom i u isti mah progunđa za sebe; prokleta bila luda i njegov pax vobiscum; izgubih svoj džilit u prvom susretu.

Međutim, nije u to doba bila nimalo neobična stvar da sveštenik bude gluv na svoje latinsko uvo, a to je vrlo dobro znala osoba koja se sada obratila Sedriku.

— Preklinjem te ljubavlju prema bližnjem, časni oče, odgovori ona njegovim jezikom, da udostojiš posete i duhovne utehe jednog ranjenog sužnja u ovom zamku i da imaš sažaljenja prema njemu i nama onako kako te tvoja sveta služba uči... Nikad neće dobro delo doneti veću korist tvome manastiru nego ovo sada.

— Kćeri, odgovori Sedrik veoma zbunjen, moje je vreme u ovom zamku ograničeno i ne dopušta mi da vršim dužnosti skopčane sa mojom službom. Moram odmah da idem; život i smrt zavise od moje žurbe.

— Pa ipak, oče, preklinjem te zavetom koji si uzeo na sebe, nastavi molilja, ne ostavljaj ugnjetene i ugrožene bez saveta ili pomoći.

— Đavo me odneo i ostavio me u Ifrinu⁷⁵ sa dušama Odina i Tora⁷⁶, odgovori nestrpljivo Sedrik, i verovatno bi nastavio u istom tonu i posve napustio svoju duhovničku ulogu, da razgovor ne prekide glas Urfride, starici iz kule.

— Kako, golubice, reče ona ženskom govorniku, zar se tako odužuješ za ljubaznost koja ti je dopustila da napustiš onu tvoju tamničku ćeliju? Zar dotle da dovedeš časnoga oca da mora da upotrebljava grube izraze da bi se samo oslobodio od nasrtljivosti jedne Jevrejke?

— Jevrejke! reče Sedrik koristeći se tim obaveštenjem da bi se oslobodio obeju žena. Pusti me da prođem, ženo! Ne zadržavaj me, jer će biti zlo po tebe. Dolazim upravo od svoje svete dužnosti, i hoću da izbegnem da ne budem uprljan.

— Hajde ovuda, oče, reče starica. Ti si stranac u ovom zamku i ne možeš da izađeš iz njega bez vodiča. Doći ovamo, jer i ja želim da razgovaram s tobom... A ti, kćeri prokletog soja, idi u sobu bolesnikovu i pazi ga do mog povratka i teško tebi ako opet otuda izađeš bez moje dozvole.

Rebeka se povuče. Na njeno preklinjanje sažalila se bila Urfrida i dozvolila joj da napusti kulu, i upotrebivši njene usluge tamo gde bi ih i ona najradije vršila — kraj postelje ranjenog Ajvanha. Svesna opasnosti njihovog položaja i spremna da iskoristi svako sredstvo za spasavanje koje bi se pojavilo, Rebeka se nadala nečemu od prisustva jednog sveštenika, koji, kako saznade od Urfride, bejaše dospeo u ovaj bezbožni zamak. Vrebala je povratak tobožnjeg duhovnika sa namerom da mu se obrati i da ga zainteresuje za zatočenike; a čitalac je već saznao kako je u tome pretrpela potpun neuspeh.

III
IZIGRANI

Jadniče bezumni, šta možeš da pričaš

Sem dela jada, srama i greha?

Dokazana su dela tvoja — sudbinu svoju znaš;

Ali, hajde — otpočni — otpočni svoju priču.

Ali ja imam i drugih bolova,

Nevolja i jada težih

Pusti me da olakšam duši,

Strpljivo saslušaj nesreće moje;

I ako u tebi ne mogu da nađem

Prijatelja da mi pomogne —

bar da nađem prijatelja da me sasluša.

Kreb: Kuća pravde

Kad je Urfrida bučnim pretnjama oterala Rebeku natrag u sobu iz koje je izišla, ona odvede nevoljnog Sedrika u jednu malu sobu i brižljivo za njim zatvori vrata. Zatim dohvati iz jednog ormana vrč vina i dva pehara, stavi ih na sto i reče glasom kojim je više tvrdila jednu činjenicu no što je postavljala pitanje:

— Ti si Saksonac, oče. Ne poriči to, nastavi ona, videvši kako Sedrik nije hitao da odgovori. Zvuci mog maternjeg jezika prijatni su mojim ušima, iako sam ih retko slušala, sem sa usana nesrećnih i poniženih robova kojima su oholi Normani nametnuli najniže poslove u ovome domu. Ti si Saksonac, oče, Saksonac, i, sem toga što si sluga božji, ti si slobodan čovek. Tvoj naglasak je prijatan mome uhu.

— A zar saksonski sveštenici ne posećuju ovaj zamak? upita Sedrik. Čini mi se, njihova je dužnost da teše ugnjetenu decu ove zemlje.

— Oni ne dolaze; ili, ako dođu više vole da pijanče za trpezom svojih osvajača, odgovori Urfrida, nego da slušaju jauke svojih zemljaka; tako se bar o njima govori, a ja malo šta o tome mogu da kažem. Ovaj zamak već deset godina nije otvorio vrata nikakvom svešteniku sem razvratnom normanskom kapelanu koji je učestvovao u noćnim pijankama Fron de Befa, ali on je već odavno otišao da položi račun o svojoj službi... Ali, ti si Saksonac, saksonski sveštenik, i ja bih želela da ti uputim jedno pitanje.

— Ja sam Saksonac, odgovori Sedrik, ali svakako nedostojan imena sveštenika. Pusti me da idem svojim putem; zaklinjem ti se da ću se vratiti ili poslati nekoga od naših otaca koji je dostojniji da čuje tvoju ispovest.

— Ipak, ostani jedan trenutak, reče Urfrida. Glas koji slušaš uskoro će biti ugušen hladnom zemljom, a ja ne bih htela da siđem u nju kao životinja, kao što sam na njoj živela. Ali, vino mora da mi da snage da bih mogla da ispričam grozote moga života... Ona nali jedan pehar i ispi ga s užasnom pohlepom, kao da je želela iz njega da iscrpe i poslednju kap. Ovo otupljuje, reče, gledajući naviše kad iskapi pehar, ali ne može da razvedri. Ispij i ti svoj pehar, oče, ako hoćeš da čuješ priču a da se ne srušiš na pločnik.

Sedrik bi rado izbegao da odgovori na ovaj zloslutni poziv za ispijanje, ali ona taj poziv proprati znakom koji izražavaše nestrpljenje i očajanje. Stoga se on odazva njenoj molbi i nazdravi joj velikim peharom vina. Ona tada otpoče svoju priču kao da je bila umirena njegovom dobrom voljom.

— Ja nisam rođena, oče, poče ona, kao bednica kakvu me sada vidiš. Bila sam slobodna, srećna, ukazivano mi je poštovanje, volela sam i bila voljena. Sada sam robinja, nesrećna i ponižena — predmet za zadovoljavanje strasti moga gospodara dok sam još imala lepote — predmet njegovog prezira, ponižavanja i mržnje otkad je lepota prošla. Da li te onda čudi, oče, što mrzim ljude, a što iznad svega mrzim soj koji je u meni izvršio ovu promenu? Može li uvela, oronula starica koja stoji pred tobom i čiji gnev nalazi oduške u nemoćnim kletvama, može li ona da zaboravi da je nekada bila kći plemenitoga tena od Torkvilstona od čijeg je mrkog pogleda drhtalo hiljadu vazala?

— Ti, kći Torkvila Volfgengera! uzviknu Sedrik i ustuknu dok je govorio, ti, ti, kći tog plemenitog Saksonca, prijatelja moga oca i njegovog druga po oružju!

— Prijatelja tvoga oca! ponovi Urfrida kao odjek. Onda, preda mnom stoji Sedrik zvani Saksonac; jer plemeniti Hervard od Rotervuda imao je samo jednog sina, čije je ime dobro poznato među njegovim zemljacima. Ali, ako si ti Sedrik od Rotervuda, čemu ta kaluđerska odeća? Zar si i ti u očajanju napustio spasavanje svoje zemlje i potražio utočište od ugnjetavanja u senci manastira?

— Nije važno ko sam ja, odvrati Sedrik.

Nastavi, nesrećnice, svoju priču užasa i greha! Greha tu mora da bude — greh je i što živiš da to pričaš.

— Jeste, jeste, odgovori nesrećna žena, dubok, crn, prokleti greh, greh koji leži kao teret na mojim grudima, greh koji sve vatre ispaštanja na onom svetu ne mogu da očiste... Da, u ovim dvoranama, poprskanim plemenitom i čistom krvlju moga oca i moje braće, u ovim istim dvoranama živeti kao naložnica njihovog ubice, robinja i u isti mah učesnica njihovih zadovoljstava, to znači da je zločin i prokletstvo svaki dah životvornog vazduha koji sam udahnula.

— Bednice! uzviknu Sedrik. I dok su prijatelji tvoga oca — dok svako pravo saksonsko srce, šapućući molitve za pokoj njegovoj duši u dušama njegovih hrabrih sinova, nije zaboravljalo u tim molitvama ubijenu Ulriku — dok su svi žalili pokojnicu i odavali joj poštu, ti si živela da zaslužiš našu mržnju i naše prokletstvo; živela si da se sjediniš sa podlim tiraninom koji je pobio tvoje najbliže i najdraže — koji je prolio krv dece samo da nijedan muški potomak plemenite kuće Torkvila Volfgengera ne preživi; živela si da se s njim sjediniš u vezama nezakonite ljubavi!

— U nezakonitim vezama odista ali ne u vezama ljubavi! odgovori starica. Pre će ljubav pohoditi oblasti večnog prokletstva, nego ove bezbožne svodove... Ne, to bar ne mogu sebi da prebacim — mržnja prema Fron de Befu i njegovom rodu prožimala je moju dušu veoma duboko, čak i u časovima njegovih grešnih nežnosti.

— Mrzela si ga, a ipak si živela, uzviknu Sedrik. Bednice! Zar nije bilo mača, noža, igle za kosu! Sreća je bila za tebe, kad ti se takav život ipak sviđao, što su tajne normanskog zamka kao tajne groba. Jer, da sam samo slutio da Torkvilova kći živi u podlačkoj zajednici sa ubicom njenog oca, mač hrabrog Saksonca pronašao bi te čak i u zagrljaju tvoga ljubaznika.

— Da li bi doista time osvetio ime Torkvilovo? upita Ulrika, jer je mi više nećemo nazivati njenim tobožnjim imenom Urfrida. Ti si, dakle, pravi Saksonac, kao što se o tebi govori! Jer, čak i u ovim prokletim zidinama, gde kao što dobro kažeš, greh obavija neprozirna tajna, čak i tu je odjeknulo ime Sedrikovo — i ja, nesrećna i ponižena, uživala sam pri pomisli da još diše jedan osvetnik našeg nesrećnog naroda... I ja sam imala svoje časove osvete — smišljala sam zavade među našim neprijateljima i podsticala pijano bekrijanje do ubilačke kavge; ja sam videla kako njihova krv teče — ja sam čula njihove samrtne jauke! Pogledaj me, Sedriče, zar nije ostalo još na ovome ružnom i izbledelom licu tragova Torkvilovih crta?

— Ne pitaj me za njih, Ulrika, odgovori Sedrik glasom u kome je bol bio pomešan sa gnušanjem, ti tragovi pokazuju takvu sličnost kakva se javlja iz groba u kome leži mrtvac, kad đavo oživi beživotnu lešinu.

— Neka je i tako reče Ulrika. Pa ipak su ove satanske crte nosile masku jednog duha svetlosti, kad su bile sposobne da zavade staroga Fron de Befa i njegovog sina Redžinalda! Tmina pakla treba da skriva sve što se zatim desilo, ali osveta mora da podigne veo i da nečujno nagovesti ono što bi mrtve moglo da probudi kad bi se glasno izgovorilo. Dugo je tinjala vatra nesloge izmeću tiranskog oca i njegovog divljačnog sina — dugo sam ja potajno pothranjivala njihovu neprirodnu mržnju — raspalila je u jednom trenutku pijane terevenke, i za svojom sopstvenom trpezom pao je moj ugnjetač od ruke svoga rođenog sina! To su tajne koje ovi svodovi kriju! Razdvojte se, prokleti svodovi, dodade ona gledajući prema tavanici, zatrpajte u svome padu sve one koji znaju ovu užasnu tajnu!

— A ti, stvorenje greha i bede, reče Sedrik, šta je bilo s tobom posle smrti tvoga otmičara?

— Pogađaj, ali ne pitaj... Ovde, ovde sam živela, dok starost, prerana starost, nije udarila svoj avetinjski pečat na moje lice... Prezrena i vređana, gde sam nekad bila slušana, i prinuđena da osvetu, koja je nekad imala tako širok zamah, svedem na napore sitne zlobe nezadovoljenog služinčeta ili na uzaludne kletve nemoćne veštice, na koje se niko i ne obazire, osuđena da iz svoje udaljene kule slušam glasove terevenki u kojima sam nekad i ja učestvovala, ili krike i ječanja novih žrtava nasilja.

— Ulrika, reče Sedrik, sa srcem koje još uvek, bojim se, žali za izgubljenom nagradom za izvršene zločine, kao i za dela kojima si nagradu zaslužila, kako si se usudila da se obratiš čoveku koji nosi ovu haljinu? Razmisli, nesrećna ženo, šta bi i sam sveti Edvard mogao učiniti za tebe, da je ovde prisutan? Kraljevskom ispovedniku podario je bog moć da čisti telesne rane, ali bog jedini može da izleči gubavost tvoje duše.

— Pa ipak, ne okreći se od mene, strogi proroče gneva, uzviknu ona, nego mi reci, ako možeš, čime će se završiti ova nova i užasna osećanja koja me razdiru u samoći. Zašto dela, već davno učinjena, izrastaju pred? mnom u novim i neodoljivim grozotama? Kakva se sudbina sprema s one strane groba za onu kojoj je bog na zemlji dodelio sudbinu tako neizrecive bede? Bolje bi bilo da sam se vratila Bodenu, Herti i Cernboku, Misti i Skoguli, bogovima naših još nepokrštenih predaka, nego što trpim užasno preživljavanje unapred, koje me u poslednje vreme ne ostavlja ni u snu ni na javi!

— Ja nisam sveštenik, odvrati Sedrik okrećući se sa odvratnošću od ove bedne slike greha, jada i očajanja, ja nisam sveštenik iako nosim svešteničku odeću!

— Sveštenik ili svetovnjak, odgovori Ulrika, ti si prvi koga sam za dvadeset godina videla da se boga boji i poštuje čoveka; i ti me osuđuješ na očajanje?

— Ja ti preporučujem kajanje, reče Sedrik. Pokušaj da se moliš bogu i da ispaštaš, i možda će ti biti oprošteno! Ali ja ne mogu, ja neću da ostanem duže sa tobom.

— Ostani ipak jedan trenutak! reče Ulrika, ne ostavljaj me sada, sine prijatelja moga oca, da me demon koji je upravljao mojim životom ne dovede u iskušenje da se osvetim zbog tvog bezdušnog prezira. Misliš li da će ti život biti dug, ako Fron de Bef nađe u svome zamku Sedrika Saksonca tako prerušenog? Njegovo je oko već gledalo u tebe kao soko u svoj plen.

— Pa neka bude i tako, reče Sedrik, i neka me iskida svojim kljunom i kandžama, ako moj jezik progovori i jednu jedinu reč za koju moje srce ne jemči. Umreću kao Saksonac — istinit na reči, otvoren na delu; velim ti, odlazi! Ke dodiruj me, ne zadržavaj me! I sam izgled Fron de Befa manje mi je odvratan nego ti, tako ponižena i izrođena.

— Pa dobro, odvrati Ulrika, ne zadržavajući ga više, idi svojim putem i zaboravi u svojoj neobuzdanoj nadmenosti da je nesrećnica pred tobom kći prijatelja tvoga oca. Idi svojim putem... Ako sam odvojena od celog sveta svojim patnjama — odvojena od onih čiju sam pomoć mogla potpuno opravdano da očekujem — ništa manje neću biti odvojena od njih u mojoj osveti! Niko neće da mi pomogne, ali će uši svih ljudi zagluhnuti slušajući o podvigu koji ću učiniti! Poći zbogom! Tvoj prezir prekinuo je i poslednju nit koja me je izgleda vezivala za moj rod — ugušio je misao da će moji bolovi naići na sažaljenje kod mog naroda.

— Ulrika, reče Sedrik ublažen ovim prekorom, zar si ostala nepokolebljiva i izdržala da živiš kroz toliko mnogo greha i toliko mnogo patnji, a sada hoćeš da se predaš očajanju, sada, kada su ti oči otvorene pred tvojim zločinima, i kad bi ti kajanje bilo pogodnije zanimanje?

— Sedriče, odgovori Ulrika, ti slabo poznaješ ljudsko srce. Da bi čovek mogao da radi kao što sam ja radila, da misli kao što sam ja mislila — za to je potrebna mahnita ljubav prema zadovoljstvu, pomešana sa neodoljivom željom za osvetom, i gorda svest o svojoj moći; ti su napici isuviše otrovni za ljudsko srce da bi ono moglo da ih podnese a da ipak zadrži snagu da spreči njihovo dejstvo. Njihova snaga je davno prošla... Starost nema zadovoljstava, bore nemaju uticaja, i sama osveta izumire u nemoćnim kletvama. A tada dolazi griža savesti sa svima svojim gujama, a s njom i uzaludno žaljenje za prošlošću i očajanje zbog budućnosti! A tada, kad su sve druge snažne pobude prestale, mi postajemo kao đavoli u paklu koji mogu da osećaju grižu savesti, ali nikad kajanje... Ali tvoje reči su u meni probudile jednu novu dušu... Dobro si rekao: sve je moguće za one koji su rešeni da umru! Pokazao si mi put osvete, i budi siguran da ću ja njime poći. Osveta je do sada delila ove opustošene grudi sa drugim suparničkim strastima — od sada, ona će me imati celu, a ti ćeš i sam moći da kažeš, ma kakav da je bio život Ulrike, da je njena smrt dolikovala kćeri plemenitog Torkvila. Izvan ovih zidina nalaze se oružane snage koje su opkolile ovaj prokleti zamak, — požuri da ih povedeš u napad, a kad vidiš crveni barjak kako se vije na kuli na istočnom delu, navali snažno na Normane; oni će imati dovoljno posla unutra, i ti ćeš moći da zauzmeš zid uprkos luka i bacača... Idi, molim te, idi za svojom sudbinom a mene ostavi mojoj.

Sedrik je još hteo da se raspituje o nameri koju je ona ovako nejasno nagovestila, ali se začu surovi glas Fron de Befa koji je vikao:

— Gde li se zadržalo ono šunjalo od popa? Lubanje mi Komposteline, napraviću od njega mučenika ako se ovuda smuca da bi podbadao na izdaju moje verne sluge.

— Kako je istinit prorok nemirna savest! reče Ulrika. Ali, ne obaziri se na njega, izaći i idi svome narodu... Neka se zaori vaš saksonski ubojni poklič, a oni, ako hoće, neka pevaju bojnu pesmu; osveta će dodati pripev.

Rekavši to, ona iščeze kroz jedna tajna vrata, a Redžinald Fron de Bef uđe u sobu. Sa izvesnim naprezanjem, Sedrik primora samog sebe da učini poklon oholom baronu, koji mu na ljubaznost odgovori lakim klimanjem glave.

— Tvoji pokajnici, oče, dugo su se ispovedali; utoliko bolje za njih, jer to im je poslednja ispovest. Jesi li ih pripremio za smrt?

— Našao sam ih, odgovori Sedrik takvim francuskim jezikom kako je samo on umeo da govori, kako očekuju najgore od trenutka kad su saznali u čije su ruke pali.

— Hej, gospodine kaluđeru, reče Fron de Bef, tvoj govor, čini mi se, ima ukus saksonskog jezika?

— Vaspitan sam u manastiru svetoga Vitolda od Bartona, odgovori Sedrik.

— Ah? izusti baron. Bolje bi za tebe bilo da si Normanin, a bolje bi bilo i za moje namere; ali, u nevolji se glasnik ne bira. Taj sveti Vitold od Bartona jeste gnezdo buljina koje bi vredelo opljačkati. Doći će uskoro dan kad mantija više neće štititi Saksonce, kao ni pancirna košulja.

— Neka se vrši božja volja, reče Sedrik glasom koji je drhtao od ljutine, a Fron de Bef je to pripisivao strahu.

— Vidim, reče Fron de Bef, da ti već sanjaš o našim oružnicima u tvojoj trpezariji i podrumima pivskim. Ali, pruži mi sad jedan mali dokaz tvoje poslušnosti, pa ćeš, ma šta se sa drugima desilo, mirno spavati u svojoj ćeliji kao puž u svojoj sigurnoj kućici.

— Izreci svoje zapovesti, reče Sedrik prigušivši uzbuđenje.

— Pođi za mnom kroz ovaj hodnik, da te propustim kroz stražnju kapiju.

I dok je koračao ispred tobožnjeg kaluđera, Fron de Bef ga ovako poučavaše o ulozi koju mu je namenio.

— Vidiš li, gospodine kaluđeru, onaj čopor saksonskih svinja koje su se usudile da opkole ovaj zamak od Torkvilstona? Pričaj im sve što ti na pamet padne o slabosti ove tvrđave, ali tako da bi ih zadržao dvadeset četiri časa. Za to vreme odnesi ovo pismo... Ali, stoj! Umeš li ti da čitaš, gospodine pope?

— Ja? Ni slovceta, odgovori Sedrik, sem u mome trebniku; a i tu slova poznajem stoga što svetu službu znam napamet, neka je slava našoj bogorodici i svetome Vitoldu!

— Utoliko si bolji glasnik za moje namere... Odnesi ovo pismo u zamak Filipa od Malvoazena; reci mu da dolazi od mene, a pisao ga je hramovnik Brijan de Boa Gilber, a ja ga molim da ga pošalje u Jork svom brzinom koju čovek i konj mogu da pokažu. Za to vreme, reci mu, da se ništa ne plaši, naći će nas zdrave i čitave iza naših utvrđenja... Sramota je što smo prinuđeni da se ovako krijemo pred šakom begunaca, koji su naviknuti da beže i od samog sjaja naših bojnih štitova i topota naših konja! Kažem ti, pope, izmisli kakvu smicalicu da zadržiš hulje gde su, dok naši prijatelji ne donesu svoja koplja. Moja je osveta budna, a ona je soko koji ne spava dok se ne zasiti.

— Svetoga mi zaštitnika moga, reče Sedrik nešto odlučnije no što je odgovaralo njegovoj ulozi, i tako mi svakoga sveca koji je živeo i umro u Engleskoj, tvoje će zapovesti biti izvršene! Nijedan Saksonac neće se maći ispred ovih zidina, ako samo imadnem veštine i uticaja da ih tamo zadržim.

— Ha! reče Fron de Bef, ti menjaš ton, gospodine pope, i govoriš kratko i odvažno, kao da je tvoje srce željno da se saksonski čopor pobije. Pa ipak, ti si u srodstvu sa tim svinjama?

Sedrik nije bio vešt u pretvaranju, i rado bi ovog trenutka primio kakav mig od Vambinog plodnijeg mozga. Ali nužda, kao što kaže stara izreka, izoštrava domišljatost, i on pod svojom kukuljicom promrmlja nešto o tome kako su to hajduci, isključeni i za crkvu i za kraljevinu.

— Gospoda mu boga, uzviknu Fron de Bef, govoriš pravu istinu; ja sam bio zaboravio da te hulje umeju da očerupaju debelog opata baš kao da su rođeni južno od slanog kanala. Zar se to nije desilo opatu od svetog Iva, koga su vezali za hrast i primorali ga da peva službu božju dok su pljačkali njegove sanduke sa odelom i njegove bisage? Ne, tako mi bogorodice, tu šalu izveo je Galatije od Midltona, jedan od naših drugova po oružju. Ali Saksonci su opljačkali kapelu svete Bi, i odneli svećnjak i putir, je l’ tako?

— Jesu, bezbožnici, odgovori Sedrik.

— Oh, i popili su sve dobro vino i pivo koje je ležalo u zalihama za mnoge tajne pijanke, dok vi tvrdite da ste zauzeti samo bdenjima i časovima! Pope, ti si dužan da se osvetiš za takvo bogohuljenje.

— Ja sam doista dužan da se osvetim, progunđa Sedrik, sveti Vitold poznaje moje srce.

U to ga Fron de Bef dovede do zadnjih vrata, pa onda pređoše jarak preko samo jedne daske i stigoše do barbakana ili spoljašnjeg utvrđenja, iz kojeg se izlazilo na otvoreno polje kroz dobro utvrđena izlazna vrata.

— Idi, dakle, i ako izvršiš moju poruku i vratiš se zatim ovamo, videćeš kako je jevtino saksonsko meso kao što je uvek bilo jevtino svinjsko meso u kasapnicama šefildskim. Nego, čuješ, izgleda da si ti neki veseli ispovednik — doći ovamo posle pokolja pa ćeš dobiti toliko malvasije⁷⁷, koliko ceo tvoj manastir može da popije.

— Sigurno ćemo se opet sresti, odgovori Sedrik.

— A dotle, uzmi ovo, nastavi Normanin; i kad se rastajahu na zadnjim vratima, on gurnu u ruku Sedriku, koji se ustezao, jedan zlatnik, dodajući: Pamti, skinuću ti i kukuljicu i kožu ako ne uspeš u svom zadatku.

— A ja ti ostavljam punu slobodu da učiniš oboje, odgovori Sedrik izlazeći na zadnja vrata i idući krupnim veselim korakom preko slobodnog polja, ako, kad se ponovo sretnemo, ne zaslužim nešto bolje od tebe... I okrenuvši se zatim zamku, baci zlatnik prema darodavcu, doviknuvši u isto vreme: Podli Normanine, neka propadne i tvoj novac i ti sa njim!

Fron de Bef ne ču dobro reči, ali pokreti su bili očigledni.

— Strelci, viknu on stražarima na spoljašnjem utvrđenju, pošaljite jednu strelu kroz mantiju onog kaluđera! Pa ipak, stojte, reče on kad njegovi pratioci zapeše lukove, ne pomaže, moramo da mu verujemo jer nemamo boljeg sredstva. Mislim da neće smeti da me izda — u najgorem slučaju, moći ću da pregovaram sa ovim saksonskim svinjama koje držim sigurno u oboru... Hej, Džilse, tamničaru, neka dovedu pred mene Sedrika od Rotervuda i onog drugog gejaka, njegovog druga — mislim, onoga Koningsburga — onoga Atelstena ili kako mu već beše ime. I sama njihova imena su rogobatna za usta jednog normanskog plemića i zaudaraju nekako na slaninu. Donesi mi vrč vina da, što rek’o veseli knez Džon, sperem taj ukus; odnesi ga u oružnicu, i tamo dovedi zatočenike.

Njegove zapovesti behu odmah izvršene: i, kad uđe u tu gotsku dvoranu, po kojoj su bili izvešani mnogobrojni trofeji stečeni njegovom hrabrošću i hrabrošću njegovog oca, on nađe vrč vina na masivnom hrastovom stolu i dva saksonska zatočenika pod stražom četvorice njegovih slugu. Fron de Bef povuče dobar gutljaj vina, pa se zatim obrati svojim zarobljenicima. Zbog načina na koji je Vamba navukao kapu na oči, zbog promene odeće, tmurne i izlomljene svetlosti, i baronovog nepotpunog poznavanja Sedrikovog lica koji je izbegavao svoje normanske susede i retko izlazio van svojih poseda, on ne primeti da je najvažniji njegov zatočenik pobegao.

— Hrabri Englezi, progovori Fron de Bef, kako vam se dopada gošćenje u Torkvilstonu? Jeste li sada svesni šta zaslužuje vaša besramnost i drskost zbog ismevanja na gozbi kod kneza? Jeste li zaboravili kako ste se odužili za nezasluženo gostoprimstvo kojim vas je on dočekao? Tako mi boga i svetoga Denisa, ako ne platite bogat otkup, obesiću vas za noge za gvozdene rešetke ovog prozora, dok kopci i gavrani ne naprave od vas skelete! Govorite, saksonski psi, šta dajete za vaše bezvredne živote? Šta veliš ti, ti od Rotervuda?

— Ja nijednog obola, odgovori siromah Vamba, a što se tiče vešanja za noge, moj mozak je ispreturan, kako se priča, još kada je detinja kapica bila vezana na moju glavu; stoga, ako me obrneš odozgo naniže, možda će to pomoći da mi se mozak uspostavi kako valja.

— Sveta Ženevjevo, uzviknu Fron de Bef, koga ste mi to doveli? Nadlanicom smače Sedrikovu kapu sa ludine glave i, otvorivši mu okovratnik, pronađe kobni znak ropstva — srebrnu ogrlicu oko vrata. Džilse, Klemente, psi i hulje! viknu besno Normanin, koga ste mi ovo doveli?

— Mislim da ću ja moći to da ti kažem, reče De Brasi koji baš tada uđe u dvoranu. Ovo je Sedrikov lakrdijaš, koji se onako muški borio u čarki sa Isakom od Jorka oko pitanja o prvenstvu.

— Ja ću njihov spor raspraviti, odgovori Fron de Bef. Oni će visiti na istim vešalima ako njegov gospodar i ovaj vepar od Koningsburga ne plate za njihove živote. Njihovo bogatstvo je najmanje što mogu da predaju; oni moraju i da odvedu ove rojeve koji napadaju zamak, da se pismeno odreknu neprikosnovenosti na koju polažu pravo, pa da žive kao kmetovi i vazali pod nama; treba da budu odveć srećni ako im, u novom svetu koji ima da otpočne, ostavimo i da dišu svojim nozdrvama... Idite, reče on dvojici svojih slugu, dovedite mi ovamo pravog Sedrika. Ovaj put vam praštam pogrešku utoliko pre što ste se samo prevarili smatrajući ludu za saksonskog franklina.

— Oh, ali, reče Vamba, vaše viteško gospodstvo videće da je među nama više luda nego franklina.

— Šta veli ovaj nitkov? reče Fron de Bef gledajući u svoje sluge, koji, oklevajući i ustežući se, promucaše kako misle da, ako ovo nije Sedrik Saksonac, onda oni ne znaju šta je s njim bilo.

— Sveci sa neba, uzviknu de Brasi, on mora da je pobegao u kaluđerskoj odeći.

— Đavo li iz pakla! odazva se Fron de Bef, znači da sam ja izveo rotervudskog vepra kroz stražnja vrata i pustio ga svojim rukama! A ti, reče Vambi, čija je ludost umela da nadvlada mudrost idiota još većih nego što si ti, ja ću tebe zakaluđeriti — ja ću ti obrijati teme! Hej, skinite mu kožu s glave, a zatim ga strmoglavite sa zidina; tvoj je zanat da se šališ, dede našali se sada!

— Vi postupate sa mnom bolje nego što glasi vaša reč, plemeniti viteže, promuca jadni Vamba, čije se navike za šalu nisu mogle pobediti čak ni izgledom bliske smrti, ako mi date crvenu kapu koju predlažete, od običnog kaluđera napravićete kardinala.

— Jadnik, reče De Brasi, rešen je da umre u svom pozivu... Fron de Befe, nemoj ga ubiti. Daj ga meni, da zabavlja moje slobodne drugare. Šta veliš, momče? Hoćeš li da primiš milost i da ideš u rat sa mnom?

— Oh, sa dopuštenjem moga gospodara, odgovori Vamba, jer, pogledajte, ne smem da skinem ogrlicu — i on dodirnu ogrlicu koju je nosio — bez njegove dozvole.

— Oh, normanska testera brzo će prestrugati saksonsku ogrlicu.

— Eh, plemeniti gospodine, reče Vamba, pa tako glasi i izreka:

Normanska testera na engleski hrast,

Normanski jaram na engleski vrat;

Normanska kašika u englesku zdelu,

Engleskom se vlada po normanskoj volji;

Veseloga sveta za Englesku nema,

Dok Englez ne strese ovo sve četvoro.

— Vrlo dobro činiš, De Brasi, reče Fron de Bef, što stojiš tu i slušaš preklapanje jedne lude, kad pred nama zjapi propast! Zar ne vidiš da smo nadmudreni, i da je naš nameravani način opštenja sa našim prijateljima napolju omeo baš ovaj džentlmen sa kojim se ti tako rado bratimiš? Šta drugo možemo da očekujemo, nego napad svakog trenutka?

— Onda, na zidine, reče De Brasi. Da li si me ikada video da se uozbiljim zbog pomisli na borbu? Pozovi onog hramovnika, i neka se on bori samo upola onako dobro za svoj život kao što je činio za svoj red... Izaći i sam na zidove sa svojim ogromnim telom... Pusti me da izvršim moju skromnu dužnost onako kako ja umem, i ja ti kažem da saksonski hajduci mogu isto tako da pokušaju da se popnu na oblake kao i na zamak od Torkvilstona; ili, ako hoćeš da pregovaraš sa banditima, zašto ne upotrebiš posredništvo ovog uvaženog franklina koji izgleda da se tako zaneo posmatranjem vrča sa vinom? Hej, Saksonče, nastavi on obraćajući se Atelstenu i pružajući mu pehar, isperi grlo ovom plemenitom tečnošću i povrati dušu kako bi mogao da kažeš šta si voljan da učiniš za svoju slobodu.

— Ono što može da učini jedan zemljoposednik, odgovori Atelsten, ako je to nešto što dolikuje čoveku koji vodi računa o svome dostojanstvu... Pusti me na slobodu sa mojim drugovima, pa ću ti platiti otkup od hiljadu maraka.

— I, sem toga, daćeš nam reč da ćeš povući ovaj ljudski šljam što se nakupio oko zamka protivno božjem i kraljevom miru? reče Fron de Bef.

— Ukoliko budem mogao, odgovori Atelsten, povući ću ih, uveren sam da će me i otac Sedrik u tome pomoći što bolje može.

— Onda smo se sporazumeli, reče Fron de Bef. Ti i tvoji ljudi bićete pušteni na slobodu i biće mir sa obe strane uz plaćanje hiljadu maraka. To je tričav otkup, Saksonče, i treba da si zahvalan za umerenost koja to prima u zamenu za vaše osobe. Ali pazi, to se ne proteže na Jevrejina Isaka.

— Niti na ćerku Jevrejina Isaka, dodade hramovnik, koji im se sada pridruži.

— Nijedno od njih, reče Fron de Bef, ne spada u ovo saksonsko društvo.

— Ne bih bio dostojan da se nazovem hrišćaninom kad bi oni tu spadali, odgovori Atelsten. Sa nevernicima čini šta hoćeš.

— Niti taj otkup obuhvata ledi Rovenu, reče De Brasi. Nikad se neće moći reći da je meni otet lep plen a da zbog njega ne izmenjam koji udarac.

— Niti se, reče Fron de Bef, naš sporazum odnosi na ovu nesrećnu ludu, koju ja zadržavam kao primer svakom nitkovu koji pretvara šalu u zbilju.

— Ledi Rovena je moja verenica, reče Atelsten sa najodlučnijom pribranošću. Pre bih pristao da me divlji konji rastrgnu, nego da se od nje odvojim. Rob Vamba spasao je danas život ocu Sedriku... Ja ću pre izgubiti svoj život, no da on izgubi i dlaku na glavi.

— Tvoja verenica? Ledi Rovena — verenica jednog vazala kao što si ti? reče De Brasi. Saksonče, ti sanjaš da su se opet vratili dani tvojih sedam kraljevina. Velim ti, knez Džon iz anžujskog doma ne poverava svoje štićenice ljudima loze kao što je tvoja.

— Moja loza, oholi Normanine, odgovori Atelsten, potiče iz čistijeg i starijeg izvora no što je loza jednog prosjačkog Francuza koji zarađuje svoj život prodajući krv lupeža što ih sakuplja pod svoj prezreni steg. Kraljevi su bili moji preci, hrabri u ratu i mudri u savetu, a svakog su dana gostili u svojim dvorovima više stotina no što ti možeš da nabrojiš svojih pratilaca; njihova su imena opevali minstreli, a njihove su zakone zabeležili državni saveti; njihove kosti bile su sahranjene uz molitve svetaca, a nad njihovim grobovima manastiri su podignuti.

— Eto ti, De Brasi, reče Fron de Bef, zadovoljan lekcijom koju je dobio njegov drug, Saksonac te je dobro pogodio.

— Onako dobro, kako jedan sužanj može da udari, reče De Brasi sa prividnom nemarnošću, jer onaj čije su ruke vezane mora da ima slobodan jezik. Ali glagoljivost tvog odgovora, druže, dodade on obraćajući se Atelstenu, neće izvojevati slobodu ledi Rovene.

Na to Atelsten, koji je već ionako održao duži govor no što je to bio njegov običaj po bilo kome predmetu, iako zainteresovan, ne dade odgovora. Razgovor prekide ulazak jednog nižeg sluge koji saopšti da na stražnjoj kapiji neki kaluđer želi da bude pušten u zamak.

— Za ime svetoga Beneta, kneza ovih strašila, uzviknu Fron de Bef, da li će sad biti pravi kaluđer, ili još jedna varalica? Pretresite ga, robovi, jer ako dozvolite da vas još jedan lažov prevari, iskopaću vam oči a u očne duplje staviću vam užareno ugljevlje.

— Iskalite na meni vašu krajnju srdžbu, gospodaru, reče Džils, ako ovo nije pravi kalcan. Vaš štitonoša Žoslin poznaje ga dobro i jemči da je to brat Amvrosije, pridvorni kaluđer opata od Žorvoa.

— Pustite ga, reče Fron de Bef, mora da nam donosi vesti od svoga veselog gospodara. Sigurno danas đavo praznuje, pa su sveštenici oslobođeni od dužnosti kad tako lutaju po okolini. Vodite ove sužnje; a ti, Saksonče, razmisli o onome što si čuo.

— Ja zahtevam, reče Atelsten, časno zatočeništvo i tražim da se vodi računa o mojoj trpezi i postelji kako dolikuje mom dostojanstvu i kako se duguje čoveku sa kojim se pregovara o otkupu. Sem toga, smatram da je onaj koji misli da je najbolji među vama obavezan da mi odgovori svojim telom za napad na moju slobodu. Ovo ti je izazivanje već bilo poslato preko dvoroupravitelja; ti podležeš tome i dužan si da mi odgovoriš... Evo moje rukavice.

— Ne odgovaram na izazivanje svoga zatočenika, odvrati Fron de Bef, a ni ti to nećeš učiniti, Moris de Brasi... Džilse, nastavi on, obesi franklinovu rukavicu na jedan krak onih jelenskih rogova: tu neka stoji dok on ne bude slobodan čovek. A ako i onda bude imao volju da je traži, ili da tvrdi kako je nezakonito bio lišen slobode, pojasa mi svetoga Hristifora, imaće posla sa čovekom koji nikad nije odbio da se susretne sa nekim neprijateljem, pešice ili na konju, sam ili ispred svojih vazala!

Saksonske zatočenike izvedoše baš u trenutku kad uvedoše kaluđera Amvrosija, koji je izgleda bio u velikoj pometnji.

— Ovo je pravi Deus vobiscum⁷⁸, reče Vamba kad je prolazio pored časnog brata, svi su ostali falsifikovani.

— Sveta majko! reče kaluđer obraćajući se sakupljenim vitezovima, najzad sam bezbedan i među hrišćanima!

— Ovde si u sigurnosti, odgovori De Brasi, a što se hrišćanstva tiče, ovo je silni baron Fron de Bef, koji strahovito prezire jednog Jevrejina, a ovo čestiti vitez hramovnik, Brijan de Boa Gilber, čiji je posao da ubija Saracene. Ako to nisu valjana obeležja hrišćanstva, ja ne znam drugih koje bi ono moglo imati.

— Vi ste prijatelji i saveznici našeg časnog oca u gospodu, Emera, opata od Žorvoa, reče kaluđer ne primećujući ton De Brasijevog govora, vi mu dugujete pomoć kako iz viteške vernosti, tako i iz svetoga milosrđa; jer, što kaže blaženi sveti Avgustin...

— Šta kaže đavo? prekide ga Fron de Bef, ili, bolje, šta kažeš ti, gospodine pope? Nemamo dovoljno vremena da slušamo tekstove svetih otaca.

— Sancta Maria!⁷⁹ uzviknu otac Amvrosije, kako brzo padaju u gnev ovi bezbožni svetovnjaci! Ali znajte, hrabri vitezovi, da su neki zlikovci, odbacivši strah gospodnji i poštovanje prema njegovoj crkvi, i ne obazirući se na bulu⁸⁰ svete stolice, Si quis suadente diabolo...⁸¹

— Brate pope, reče hramovnik, sve to mi znamo ili pogađamo; nego, reci ti nama jednostavno, je li tvoj gospodar opat zarobljen, i ko ga je zarobio?

— Pa dabome da jeste, odvrati Amvrosije, on je u rukama pustahija iz ovih šuma, koji ne poštuju sveti tekst: „Ne diraj moga pomazanika i ne učini nikakvo zlo mojim prorocima.“

— Ovo je nov razlog za naše mačeve, gospodo, reče Fron de Bef okrećući se svojim drugovima. I tako, umesto da nam pruži pomoć, opat od Žorvoa traži pomoć od nas? Dobro ovi lenjivci crkveni ljudi pomažu čoveku kad ima najviše posla! Ali govori pope, i reci odjednom, šta tvoj gospodar očekuje od nas?

— Ako dopustite, reče Amvrosije, nasilničke ruke spustile su se na mog dobrog starešinu protivno zabrani koju sam već naveo, opljačkali njegove kovčege i namirnice, digli mu dve stotine maraka čistog zlata, a povrh toga od njega traže veliku sumu pre no što ga puste da ode iz njihovih nečistih ruku. Toga radi, časni otac u gospodu moli vas, kao svoje drage prijatelje, da ga izbavite bilo plaćanjem otkupa kojim su ga ucenili, ili snagom oružja — kako vam bude najzgodnije.

— Neka đavo nosi opata! uzviknu Fron de Bef, on je izgleda jutros dobro povukao. Kad je tvoj gospodar čuo da jedan normanski baron dreši kesu da bi pomogao jednom popu čiji su kovčezi deset puta teži od naših? Kako možemo da ga oslobodimo hrabrošću, kad su nas ovde opkolili ljudi kojih ima deset puta više nego nas, i svakog trenutka očekujemo napad?

— Baš to sam hteo da vam kažem, reče kaluđer, da mi je vaša žurba dopustila. Ali, bog mi pomogao, ja sam star, a ti podli napadi pomućuju mozak jednog starca. Ipak, tačno je da oni tamo sakupljaju logor i podižu nasipe uz zidove zamka.

— Na zidine! viknu De Brasi. Hajde da vidimo šta rade one hulje napolju! I, rekavši to, otvori rešetkasti prozor koji je vodio na neku vrstu terase ili istaknutog balkona, i otuda odmah doviknu onima u sobi: Sveti Denise, kaluđer je doneo tačne vesti! Oni donose mantelete⁸² i pavise⁸³, a strelci se sakupljaju na ivici šume kao crni oblaci pred grad.

Redžinald Fron de Bef takođe pogleda napolje pa odmah zgrabi rog i, pošto je snažno dunuo, naredi svojim ljudima da izađu na svoja mesta na zidine.

— De Brasi, ti drži istočnu stranu, tu su zidovi najniži... Plemeniti Boa Gilbere, u tvom si poslu dobro naučio kako da napadaš i da se braniš, ti drži zapadnu stranu! Ja ću zauzeti mesto na barbakanu. Ali, nemojte se ograničavati na jedno određeno mesto, plemeniti prijatelji! Mi danas moramo biti svuda i na svakom mestu, i, kad bi to bilo moguće, umnožiti se, tako da svojim prisustvom donosimo pomoć i olakšanje gde je napad najžešći. Malobrojni smo, ali preduzimljivost i hrabrost mogu naknaditi taj nedostatak, pošto imamo posla samo sa lakrdijaškim ološem.

— Ali, plemeniti vitezovi, uzviknu otac Amvrosije usred gužve i zbrke izazvane pripremama za odbranu, zar niko neće da sasluša poruku časnog oca u gospodu, Emera, opata od Žorvoa? Molim te, saslušaj me, plemeniti ser Redžinalde!

— Idi, pa mrmljaj svoje molbe nebu, odvrati mu vatreni Normanin, jer na zemlji ljudi nemaju vremena da ih slušaju... Hej, tamo, Anselme! Pazi da vrela smola i ulje budu spremni da se sipaju na glave ovih drskih izdajnika! Pazi da strelci ne budu bez strela... Razvij moj barjak sa glavom staroga bika; hulje će uskoro videti s kim danas imaju posla!

— Ali, plemeniti gospodine, produži kaluđer, istrajan u svojim naporima da privuče pažnju, obazrite se na moj zavet poslušnosti, i dozvolite mi da vam izručim poruku moga starešine.

— Odvucite ovog brbljivog, izlapelog starca, reče Fron de Bef, zatvorite ga u kapelu, neka čita svoje molitve dok se buka ne završi. Biće novost za svece u Torkvilstonu da čuju Zdrave Marije i Očenaše; oni nisu bili tako počastvovani, čini mi se, još otkako su isklesani od kamena.

— Ne huli na svece, ser Redžinalde, reče De Brasi, biće nam danas potrebna njihova pomoć dok se ovaj šljam ne rastera.

— Malo od njih očekujem, reče Fron de Bef, sem ako ih ne skotrljam sa zidova na glave onih nitkova. Ima tamo jedan veliki i težak sveti Hristifor, koji je sam dovoljan da obori čitavu četu na zemlju.

Hramovnik je za to vreme gledao napolje šta rade opsađivači, sa nešto više pažnje no što je to činio Fron de Bef ili njegov brzopleti drug.

— Vere mi moga reda, reče on, ovi ljudi nastupaju sa mnogo više uređenosti nego što bi se moglo misliti, svejedno kako su do toga došli. Pazite kako vešto iskorišćavaju svaki zaklon koji im pruža drvo ili žbun i izbegavaju da se izlože hicima naših strelaca! Ne vidim ni steg ni kakve zastavice među njima, pa ipak bih se kladio u moj zlatni lanac da ih vodi kakav plemeniti vitez ili džentlmen vešt u vođenju rata.

— Ja sam ga spazio, reče De Brasi, vidim kako se njiše jedna viteška perjanica i vidim svetlucanje njegovog oklopa. Gledajte onog krupnog čoveka u crnom panciru koji je zaposlen dovođenjem daljih trupa jomanskog šljama — tako mi svetog Denisa, ja mislim da je to onaj isti koga smo nazvali Crnom Lenštinom, koji je tebe, Fron de Befe, oborio na zemlju na borištu u Ašbiju.

— Utoliko bolje, reče Fron de Bef, što dolazi ovamo da mi pruži osvetu. Mora da je to neki podlac, kad se nije usudio da ostane i postavi svoj zahtev za turnirsku nagradu koju mu je sreća dodelila. Uzalud bih ga tražio tamo gde vitezovi i plemići traže svoje neprijatelje, i sasvim sam zadovoljan što se pokazao sa jomanskim šljamom.

Znaci neposrednog neprijateljskog približavanja presekoše dalji razgovor. Svaki vitez ode na svoje mesto, i na čelu malobrojnih pratilaca koje su mogli da pokupe, što je bilo nedovoljno da se brani celokupna dužina zidova, oni očekivahu predstojeći napad pribrano i sa odlučnošću.

IV
RANjENIK

Lutalički narod, od ljudi ostalih odvojen,

Ponosi se što je vičan lečenja veštini;

Mora, šume, pustinje koje posećuju.

Vide da oni znaju njihova blaga tajna:

I trave na koje pažnja se ne obraća, i cveće i pupoljci

Neslućenu razvijaju moć kada ih oni sakupe.

Jevrejin

Sa našim pričanjem moramo se sada vratiti za nekoliko stranica unazad, da bismo obavestili čitaoca o izvesnim događajima od bitnog značaja za razumevanje ostatka ove zanimljive pripovetke. I sam razboriti čitalac mogao je već lako pogoditi šta se desilo kad je Ajvanho pao i kad je izgledalo da je napušten od celoga sveta: na usrdne molbe Rebekine pristao je njen otac da se hrabri mladi ratnik prenese sa borilišta u kuću u kojoj je Jevrejin privremeno stanovao, u predgrađu Ašbija.

U svakoj drugoj prilici bilo bi lako nagovoriti Isaka na ovaj korak, jer je on bio blage i zahvalne naravi. Ali, i on je gajio predrasude i obazrivu plašljivost svoga progonjenog naroda, i to je trebalo savladati.

— Sveti Avrame! uzviknu on, on je valjan mladić, i moje srce krvari kad vidim kako krv curi po njegovoj bogato izvezenoj dolami i njegovom skupocenom oklopu. Ali da ga nosim našoj kući! Devojko, jesi li ti dobro razmislila? On je hrišćanin, a po našem zakonu mi ne možemo da imamo posla sa strancem i Gentilcem, sem ukoliko to ne iziskuje naša trgovina.

— Ne govori tako, dragi oče, odvrati Rebeka, mi doista ne možemo da se mešamo sa njima na gozbi i u veselju; ali, u ranama i u nevolji, Gentilac postaje Jevrejinov brat.

— Voleo bih da znam šta bi rabin Jakov Ben Tudela rekao na to, odgovori Isak. Pa ipak, dobri mladić ne sme da iskrvari i da tako umre. Neka ga Set i Ruben odnesu u Ašbi.

— Ne, neka ga stave u moju nosiljku, reče Rebeka, ja ću jahati konja.

— To bi značilo da se izložiš pogledima ovih pasa, prošapta Isak podozrivo gledajući gomilu vitezova i štitonoša. Ali Rebeka je već bila zauzeta sprovođenjem u delo svoje milosrdne namere i nije slušala šta on govori, dok Isak dočepa rukav njenog ogrtača i reče užurbano: Brado Aronova! Šta će biti ako mladić podlegne ranama? Ako umre kod nas, zar nas neće smatrati krivcima za njegovu smrt, zar nas gomila neće raskidati na komade?

— Neće umreti, oče, odvrati Rebeka izvlačeći se nežno iz Isakove ruke, neće umreti, ako ga mi ne napustimo; a ako ga napustimo, onda smo odista odgovorni za njegovu krv pred bogom i pred ljudima.

— Ne, reče Isak olabavivši svoj stisak, mnogo mi je žao što vidim kapi njegove krvi, kao da su to zlatnici iz moje kese; i ja dobro znam da je Mirijam, kći rabina Manasesa, čija je duša u raju, tebe poučila veštini lečenja, i znam da poznaješ snagu trava i moć napitaka. Zato učini kako ti tvoj um nalaže — ti si valjana devojka, blagoslove i krune i pesma radosti za mene i za moju kuću, i za ceo narod tvojih otaca.

Međutim, bojazni Isakove nisu bile neosnovane; plemenita i zahvalnosti dostojna dobronamernost izložiše je na povratku u Ašbi pogledima Brijana de Boa Gilbera. Hramovnik dvaput prođe i vrati se pored njih putem uperivši svoje drske vatrene oči u lepu Jevrejku; a mi smo već videli posledice divljenja koje su njene čari probudile, kad je nesrećni slučaj baci u domašaj moći toga razvratnog čoveka.

Rebeka nije gubila vreme kad je naredila da se bolesnik prenese u njihov privremeni stan, i svojim rukama izvrši pregledanje i previjanje njegovih rana. Najmlađi čitalac romana i romantičnih balada mora se setiti kako su često ženska stvorenja u to mračno doba, kako ga nazivamo, bila posvećivana u tajne hirurgije, i kako je često hrabri vitez poveravao svoje rane nezi one čije su oči najdublje prodrle u njegovo srce.

Ali Jevreji, kako muškarci tako i žene, znali su i umeli lečiti od mnogih oboljenja, a vladari i moćni baroni toga vremena, kad su bili ranjeni ili bolesni, često su se poveravali nezi kakvog iskusnog mudraca iz toga prezrenog naroda. Pomoć jevrejskih lekara nije ništa manje živo tražena, iako je među hrišćanima preovlađivalo opšte verovanje da su jevrejski rabini duboko upoznati sa tajnim naukama, a naročito sa kabalističkom⁸⁴ veštinom. A rabini nisu poricali to poznanstvo sa natprirodnim veštinama koje nije dodavalo ništa, jer, šta bi se još moglo dodati mržnji kojom se gledalo na njihov narod, dok je umanjivalo prezir sa kojim je ta zloba bila pomešana. Jevrejski mag⁸⁵ mogao je biti predmet podjednakog užasavanja kao i jevrejski zelenaš, ali nije mogao podjednako biti prezren. Sem toga, kad se imaju u vidu čudotvorna lečenja za koja se priča da su ih izvršili, verovatno je da su Jevreji znali izvesne, samo njima svojstvene tajne lečenja, a sa duhom isključivosti, nastalim usled njihovog položaja, oni su te tajne veoma brižljivo krili od hrišćana među kojima su živeli.

Lepa Rebeka bila je veoma pažljivo poučavana u svim znanjima svojstvenim njenom rodu, a njen sposobni i moćni um primio je ta znanja, sredio ih i proširio tako da su ona daleko prevazilazila njene godine, pol, pa čak i vreme u kome je živela. Njeno poznavanje medicine i veštine lečenja bilo je stečeno pod nadzorom jedne stare Jevrejke, kćeri jednoga od njihovih najčuvenijih lekara, koja je Rebeku volela kao svoje rođeno dete, i verovalo se da joj je saopštila tajne u koje je njoj njen mudri otac predao u amanet u tim istim godinama i pod istim okolnostima. Sudbina Mirijame bila je da padne kao žrtva fanatizma tih vremena; ali, tajne su je nadživele u njenoj sposobnoj učenici. Rebeka, obdarena tako znanjem i lepotom, bila je opšte poštovana i njoj su se divili u njenom plemenu, koje je skoro smatralo kao jednu od onih darovitih žena što ih pominje sveštena istorija. I sam njen otac iz poštovanja prema njenim sposobnostima — a to se poštovanje i bez njegove volje mešalo sa njegovom bezgraničnom ljubavlju — dopuštao je devojci veću slobodu no što se po običajima njenog naroda dozvoljavalo stvorenjima njenog pola, i bio je, kao što smo baš sada videli, često vođen njenim mišljenjem, pa mu je čak, ne tako retko, davao prvenstvo pred svojim sopstvenim.

Kad je Ajvanho dospeo u Stan Isakov, još je bio u nesvesnom stanju usled velikog gubitka krvi za vreme svojih pokreta na borilištu. Rebeka pregleda rane, i pošto na njih stavi lekove kakve je njena veština prepisivala, obavesti oca da, ako se izbegne groznica koje se malo bojala zbog velikog krvarenja, i ako je vidarski melem Mirijamin zadržao svoju vrednost, onda se ne treba plašiti za život gosta i on će moći sutradan sigurno da sa njima putuje do Jorka. Isak je izgledao malo bled kad mu se to saopšti. Njegovo milosrđe rado bi se zaustavilo na Ašbiju, ili najviše na tome da ranjenog hrišćanina ostavi da ga neguju u kući u kojoj je on sada obitavao, sa potvrdom Jevrejinu čija je kuća to bila, da će sav trošak biti tačno plaćen. Međutim, Rebeka istače tome nasuprot mnoge razloge, od kojih ćemo pomenuti samo dva koji su imali naročitu važnost za Isaka. Jedan je bio da ona ni po koju cenu ne bi ostavila stakaoce dragocenog leka u rukama ma kog drugog lekara, pa čak i lekara iz njenog rođenog plemena, da ta dragocena tajna ne bi bila otkrivena; drugi razlog bio je da je ovaj ranjeni vitez, Vilfred od Ajvanha, veoma omiljen kod Ričarda Lavljeg Srca, i da bi u slučaju da se taj vladar vrati, Isak, koji je snabdevao njegovog brata Džona novcem za izvođenje njegovih buntovničkih ciljeva, mogao da ima ne malu potrebu za moćnim zaštitnikom koji uživa Ričardovu naklonost.

— To što govoriš sušta je istina, Rebeka, reče Isak, popuštajući pred ovim ubedljivim razlozima. Izdati tajne blažene Mirijam, to bi značilo uvrediti nebesa, jer dobra kojima nas nebo obdari ne treba grubo rasipati dajući ih drugima, svejedno da li su zlatni talanti ili srebrni sekeli, ili su to tajne jednog mudrog lekara; izvesno, njih treba čuvati za one kojima ih je proviđenje poverilo. A što se tiče onoga koga engleski nazarećani zovu Lavlje Srce, sigurno bi za mene bolje bilo da padnem u šape kakvog snažnog lava, nego u njegove — ako on samo sazna za moje poslovanje sa njegovim bratom. Zato ću poslušati tvoj savet, i ovaj će mladić putovati s nama u Jork i naša kuća biće njegova kuća, dok mu rane ne budu izlečene. A ako se onaj što ima lavlje srce vrati u zemlju, kao što se sada govorka, onda će ovaj Vilfred Ajvanho biti za mene zaštitni zid kad se kraljevo nezadovoljstvo veoma raspali protiv tvoga oca. A ako se onaj ne vrati, ovaj Vilfred moći će i pored toga da plati naše izdatke kad snagom svoga koplja i mača zadobije blago, kao što je to učinio i juče i danas. Jer on je valjan mladić i održava rok koji je odredio, i vraća ono što je pozajmio, i pomaže Izrailjca.

Tek kad se spustilo veče, Ajvanhu se povrati svest o njegovom stanju. On se probudi iz nemirnog sna, pod zbrkanim utiscima koji obično prate vraćanje iz stanja nesvesnosti. Neko vreme je bio nesposoban da se tačno seti šta je prethodilo njegovom padu na borilištu, i da nekako poveže događaje u kojima je do juče učestvovao. Osećaj rana i povrede, zajedno sa velikom slabošću i iscrpljenošću, bio je povezan sa sećanjem na zadane i primljene udarce, ili na konje koji naleću jedan na drugog i obaraju druge ili su sami oboreni — na pokliče i zveket oružja i sav vrtoglavi metež bitke. Donekle mu je uspeo napor da povuče zavesu sa svoje postelje, iako je bio otežan bolom u ruci.

Na svoje veliko iznenađenje vide da se nalazi u raskošno nameštenoj sobi, ali u toj su sobi jastuci umesto stolica služili za odmaranje, a i u svemu drugome mnogo ga je podsećala na istočnjačke običaje, tako da je počeo da sumnja da nije u snu bio ponovo prenesen natrag u palestinsku zemlju. Ovaj utisak bio je pojačan kad se jedan zastor povuče ustranu i jedna ženska prilika, odevena u bogatu haljinu koja je više odavala istočnjački nego evropski ukus, uđe lagano na vrata skrivena ovim zastorom, a za njom je išao jedan crni sluga.

Ranjeni vitez htede da oslovi ovu lepu priliku, ali mu ona naredi da ćuti stavljajući svoj tanki prst na usne kao rubin crvene, dok sluga, približivši mu se, poče da otkriva Ajvanhov bok, a ljupka Jevrejka se uveri da je zavoj na mestu i da je rana u dobrom stanju. Ona obavi svoj posao sa ljupkom i dostojanstvenom jednostavnošću i skromnošću, što bi, čak i u civilizovanije doba, moglo poslužiti da se taj posao oslobodi od svega onoga što bi izgledalo neprilično za žensku delikatnost. Misao da je jedna tako mlada i lepa osoba zauzeta negom kraj bolesničke postelje ili otkrivanjem lica drugog pola, iščezla je u misli o milosrdnome stvorenju koje ukazuje svoju uspešnu pomoć da se ublaži bol i da se otkloni udarac smrti. Rebekinih nekoliko uputstava starome sluzi bilo je dato na jevrejskom jeziku, a sauga, koji je često bio njen pomoćnik u sličnim slučajevima, izvrši njena naređenja bez pogovora.

Glasovi jednog nepoznatog jezika, ma kako da bi zvučali grubo da ih je izgovarao neko drugi, imali su u ustima lepe Rebeke onaj romantični i prijatni zvuk koji mašta pripisuje čarobnim rečima koje izgovara dobrotvorna vila: reči, istina nerazumljive za uho, ali tako slatko izražene i praćene tako blagonaklonim izgledom, da neposredno diraju i osvajaju srce. Ne pokušavajući da opet postavlja pitanja, Ajvanho je ćuteći podnosio da se preduzmu mere smatrane za najpogodnije za njegovo ozdravljenje; a kad je to bilo gotovo, i kad je ovaj prijatni lekar nameravao da se povuče, radoznalost nije mogla više da bude uzdržana.

— Plemenita devojko, otpoče on na arapskom jeziku koji je naučio na svojim putovanjima na Istoku, a mislio je da će ga na tome jeziku najlakše razumeti gospođica sa turbanom i kaftanom koja je stajala pred njim, molim, plemenita devojko, vaša ljubaznost...

Ali ga njegova lepa lekarka prekide, a jedva prikriveni osmeh napravi za jedan trenutak dve rupice na licu čiji je opšti izraz bio izraz zamišljene sete.

— Ja sam iz Engleske, gospodine viteže, i govorim engleski, iako moja haljina i moje poreklo pripadaju drugom podneblju.

— Plemenita gospođice, otpoče opet gorljivo vitez od Ajvanha; i opet Rebeka pohita da ga prekine.

— Ne pridevaj mi, gospodine viteže, reče ona, epitet plemenita. Dobro je da odmah saznaš da je tvoja službenica sirota Jevrejka, kći onog Isaka od Jorka, prema kome si tu skoro bio dobar i ljubazan. Dužnost je njegova i članova njegove porodice da ti pruže onako pažljivu negu kakvu sadašnje tvoje stanje nužno zahteva.

Ja ne znam da li bi lepa Rovena bila sasvim zadovoljna zbog onog uzbuđenja sa kojim je njen odani vitez do ovoga trenutka gledao lepe crte, i lep stas, i sjajne oči ljupke Rebeke; oči čiji je sjaj bio osenčen i kao ublažen okvirom dugih svilastih trepavica, i koje bi minstrel uporedio sa večernjom zvezdom što svoje zrake baca kroz granje jasmina. Ali, Ajvanho je bio isuviše dobar katolik da bi zadržao ista osećanja prema jednoj Jevrejci. Rebeka je to predvidela, i baš iz tog razloga požurila da pomene ime i poreklo svoga oca; pa ipak — jer lepa i mudra kći Isakova nije bila bez jedne crte ženske slabosti — ona je mogla samo da uzdahne u sebi kada je pogled divljenja i pun poštovanja pomešanog sa nežnošću, kojim je Ajvanho do tada gledao svoju nepoznatu dobrotvorku, odjednom bio zamenjen hladnim, smirenim i pribranim držanjem koje nije odavalo nikakvo dublje osećanje do ono kojim se izražava zahvalnost za ljubaznost ukazanu od nekoga od koga se to ne bi očekivalo, od nekoga ko pripada jednoj nižoj rasi. To ne znači da je Ajvanhovo ranije držanje izražavalo nešto više od onog opšteg odanog divljenja koje mladost uvek pokazuje prema lepoti; pa ipak, bilo je bolno da jedna reč deluje kao mađijski znak da jadnu Rebeku — za koju se ne može pretpostaviti da joj je bilo nepoznato da zaslužuje ukazivanje takve pažnje — pomeri u jednu degradiranu klasu kojoj se ta pažnja nije mogla časno odavati.

Ali, plemenitost i čednost Rebekine prirode ne pripisaše Ajvanhu u krivicu što je delio opšte predrasude svoga vremena i religije. Naprotiv, lepa Jevrejka, iako svesna da je njen bolesnik sada gleda kao ženu prezrene rase sa kojom je bilo nečasno imati ma kakve veze sem najnužnije, ne prestade da mu ukazuje istu strpljivu i odanu negu potrebnu za njegovu sigurnost i ozdravljenje. Ona ga obavesti da moraju da putuju za Jork i da je njen otac odlučio da ga tamo prenese i da ga neguje u svojoj kući dok mu se zdravlje ne popravi. Ajvanho izrazi veliko neraspoloženje prema tom planu, a obrazloži ga time rekavši kako nije voljan da i dalje dosađuje svojoj dobrotvorci.

— Zar nema, reče on, u Ašbiju, ili blizu Ašbija, kakvog saksonskog franklina, ili čak i kakvog bogatog seljaka, koji bi primio teret da kod njega prebiva jedan ranjeni zemljak dok opet ne bude sposoban da navuče svoj oklop? Zar nema kakvog manastira saksonske zadužbine, gde bi on mogao da bude primljen? Ili, zar ne bi mogao da bude prenet do Bartona, gde je bio siguran da će naići na gostoprimstvo kod Valthofa, opata u manastiru svetog Vitolda, koji mu je rođak?

— Svakako, i najgore od tih utočišta, odvrati Rebeka sa setnim osmehom, bilo bi nesumnjivo mnogo podesnije za tvoje prebivanje, nego obitalište prezrenog Jevrejina; pa ipak, gospodine viteže, ako ne otpustiš svog lekara, ti ne možeš da promeniš svoje prebivalište. Naš narod, kao što ti je poznato, ume da leči rane iako ih mi ne nanosimo; i, u našoj porodici naročito, postoje tajne, prenošene s kolena na koleno od Solomonova vremena, čije blagodeti si ti već iskusio. Nijedan Nazarećanin — ja te molim za oproštaj — nijedan hrišćanski vidar izmeću četiri mora Britanije ne može te osposobiti da poneseš svoj oklop za mesec dana.

— A kako ćeš me brzo ti osposobiti da ga ponesem? nestrpljivo upita Ajvanho.

— Za osam dana, ako budeš strpljiv i slušaš moja uputstva, odgovori Rebeka.

— Tako mi naše blažene bogorodice, reče Ajvanho, ako nije greh da je ovde imenujem, nije sad vreme za mene, kao ni za jednog drugog pravog viteza, da ležim u krevetu; a ako ispuniš svoje obećanje, devojko, nagradiću te punim šlemom kruna, pa ma kako do njih došao.

— Ja ću svoje obećanje ispuniti, reče Rebeka, i ti ćeš svoj oklop poneti osmog dana od danas, ako mi učiniš samo jednu dobrotu umesto srebra koje mi obećavaš.

— Ako je to u mojoj moći, i ako je tako da pravi hrišćanski vitez može to da ukaže nekome ko pripada tvome narodu, odgovori Ajvanho, ja ću to učiniti sa zadovoljstvom i sa zahvalnošću.

— Onda te samo molim, reče Rebeka, da od sada pa ubuduće veruješ da jedan Jevrejin može da učini uslugu hrišćaninu ne želeći druge nagrade do blagoslov velikog oca koji je stvorio i Jevreje i Gentile.

— Bio bi greh sumnjati u ta, devojko, odgovori Ajvanho, a ja se oslanjam na tvoju veštinu bez ikakvog daljeg obzira ili pitanja, nadajući se da ćeš me osposobiti da svoj oklop ponesem osmog dana. A sada, ljubazna moja vidarko, dozvoli mi da te zapitam za novosti iz spoljašnjeg sveta. Šta je sa plemenitim Saksoncem Sedrikom i njegovom porodicom, šta je sa ljupkom gospom... on se zaustavi, kao da nije voljan da Rovenino ime izgovori u kući jednoga Jevrejina, sa onom, mislim, koja je bila izabrana za kraljicu turnira?

— I koju ste vi izabrali, gospodine viteže, da vrši to dostojanstvo, izabrali je sa rasuđivanjem kome se svet divio isto onoliko koliko i vašoj hrabrosti, odgovori Rebeka.

Gubitak krvi nije sprečio Ajvanha da mu ne udari snažna rumen u obraze, dok je osećao kako je neoprezno odao svoju duboku zainteresovanost za Rovenu plašljivim pokušajem da to sakrije.

— Ja sam manje hteo o njoj da govorim, nego o knezu Džonu; i želeo bih da znam štogod o mom štitonoši, i zašto nije sada pokraj mene?

— Dopusti mi da se poslužim svojim autoritetom kao vidarka, reče Rebeka, i da ti naložim da ćutiš i da izbegavaš uzbudljive misli, a ja ću te obavestiti o svemu što želiš da znaš. Knez Džon prekinuo je turnir i u velikoj žurbi otišao prema Jorku sa plemićima, vitezovima i crkvenim licima svoje stranke, pošto je prethodno sabrao onolike sume novca koliko je god mogao da iscedi, poštenim ili nepoštenim sredstvima, od onih koji se smatraju bogatašima u ovoj zemlji. Priča se da namerava da uzme krunu svoga brata.

— Ne bez nekoliko udaraca u njenu odbranu, reče Ajvanho izdižući se u postelji, ako postoji i jedan verni podanik u Engleskoj. Ja ću se boriti za Ričardovu krunu sa najboljima od njih; jednim ili dvojicom — u njegovoj pravednoj stvari!

— Ali, da bi bio sposoban da to učiniš, reče Rebeka, dodirujući mu rukom rame, ti sada moraš slušati moja uputstva i biti miran.

— Istina je, devojko, reče Ajvanho, biću onoliko miran koliko ova nemirna vremena dopuštaju... A šta je sa Sedrikom i njegovom porodicom?

— Njegov dvoroupravitelj dolazio je ovamo samo kratko vreme posle toga, reče Jevrejka. Dahtao je od hitnje, a došao je bio da zatraži od moga oca izvesnu sumu novca kao cenu za vunu Sedrikovog stada; od njega sam saznala da su Sedrik i Atelsten od Koningsburga napustili prebivalište kneza Džona veoma nezadovoljni i da se nalaze na putu kući.

— Da li je neka gospa bila s njima na gozbi? upita Vilfred.

— Ledi Rovena, reče Rebeka, odgovarajući određenije no što je pitanje bilo postavljeno, ledi Rovena nije išla na kneževu svečanost i, kako nam je dvoroupravitelj saopštio, ona je sada na putu za Rotervud sa svojim staraocem Sedrikom. A što se tiče tvog vernog štitonoše Gurta…

— Ha! uzviknu vitez, zar ti znaš njegovo ime? Pa dabome da ga znaš, dodade on odmah, i dobro ga poznaješ, jer iz tvoje je ruke i, sada sam u to ubeđen, od tvoje plemenitosti duše on juče dobio sto cekina.

— Ne govori o tome, reče Rebeka veoma pocrvenevši, ja vidim kako je lako da jezik oda ono što bi srce htelo rado da sakrije.

— Ali, reče Ajvanho ozbiljno, moje se časti tiče da tu sumu zlata vratim tvome ocu.

— Neka bude kako želiš, odvrati Rebeka, kad prođe osam dana; ali ne misli i ne govori sada ma o čemu što bi moglo da uspori tvoje ozdravljenje.

— Neka bude tako, ljubazna devojko, reče Ajvanho, ja bih bio najnezahvalniji kad bih se protivio tvojim zapovestima. Ali, samo jednu reč o sudbini jadnog Gurta, pa sam završio sa postavljanjem pitanja.

— Žao mi je da ti kažem, gospodine viteže, odgovori Jevrejka, da je on po naređenju Sedrikovom stavljen pod stražu. A zatim, opazivši neraspoloženje što ga njeno saopštenje izaziva kod Vilfreda, odmah dodade; Ali, domoupravitelj Osvald rekao je, ako se ništa ne dogodi što bi obnovilo neraspoloženje njegovog gospodara prema Gurtu, kako je siguran da će Sedrik oprostiti Gurtu, vernom kmetu koji uživa njegovu veliku naklonost, i koji je svoju grešku učinio samo iz ljubavi prema Sedrikovom sinu. I rekao je, sem toga, da su on i njegovi drugovi, a naročito budala Vamba, rešili da pomognu Gurtu da putem pobegne, u slučaju da se Sedrikova srdžba prema njemu ne ublaži.

— Neka bi bog pomogao njihovu nameru! reče Ajvanho, ali izgleda da je moja sudbina da donosim nesreću svakome ko se prema meni pokaže ljubazan. Eto, moj kralj me je počastvovao i odlikovao, a, kao što vidiš, njegov brat, umesto zahvalnosti za tolika učinjena mu dobra, diže na njega ruku da zgrabi njegovu krunu; moj pogled doneo je nezgode i neprilike najlepšoj devojci; a sada moj otac u svojoj srdžbi može da ubije toga jadnog kmeta samo zbog njegove ljubavi i odanosti prema meni! Vidiš li, devojko, kakvom zlokobnom nesrećniku nastojiš da pomogneš? Budi mudra pa me pusti da idem pre no što i tebe zahvate nesreće koje prate moje korake kao lovački psi.

— Ne, reče Rebeka, zbog tvoje slabosti i tvoje tuge, gospodine viteže, ti rđavo shvataš Ha-mere neba. Ti si vraćen svojoj zemlji u trenutku kad joj je najviše potrebna pomoć snažne ruke i poštenog srca, i ti si ponizio oholost svojih neprijatelja i neprijatelja tvoga kralja kad su najviše bili podigli glavu; a za zlo koje te je snašlo — zar ne vidiš da ti je nebo dalo pomoćnika i lekara, i to iz sredine najprezrenijih ljudi u zemlji? Stoga, budi hrabar i veruj da si određen za neko čudo koje će tvoje oružje stvoriti pred tvojim narodom. Zbogom, i kad uzmeš lek koji ću ti poslati preko Rubena, opet se smiri na počinak, da bi mogao da budeš sposobniji i da izdržiš putovanje idućeg dana.

Ajvanho je bio ubeđen ovim rasuđivanjem i posluša uputstva Rebekina. Napitak, koji mu Ruben dade, imao je umirujuće i uspavljujuće dejstvo i donese bolesniku zdrav i miran san. Sutradan ujutro, njegov ljubazni lekar nađe ga potpuno bez grozničavih znakova i sposobnog da izdrži napor putovanja.

On bi položen u nosiljku u kojoj je bio donesen sa borilišta, i behu preduzete sve mere predostrožnosti za njegovo udobno putovanje. Samo u jednoj stvari čak ni Rebekine molbe nisu mogle da obezbede dovoljnu pažnju za udobnost ranjenog viteza. Isak, kao bogati putnik iz Juvenalove desete satire, uvek se bojao od razbojništva, svestan da bi bio smatran za dobar plen kako od razbojničkih normanskih plemića tako i od saksonskih hajduka. Stoga je putovao velikom brzinom i pravio kratke zastanke, a obedi su bili još kraći, tako da je prestigao Sedrika i Atelstena koji bejahu pošli nekoliko časova pre njega, ali su bili zadržani dugačkim gošćenjem u manastiru svetoga Vitolda. Ipak, takva je bila snaga Mirijaminog melema, ili takva jačina Ajvanhovog telesnog sastava, da on od žurnog putovanja nije trpeo one neudobnosti kojih se njegov ljubazni lekar plašio.

Međutim, Jevrejinova žurba pokazala se u jednom drugom pogledu kao prilično štetna. Zbog brzine kojom je želeo da se putuje, došlo je do nekoliko prepirki izmeću njega i grupe ljudi koje je bio najmio da ga prate kao čuvari. Ovi su ljudi bili Saksonci i nikako nisu bili bez nacionalne sklonosti za udobnost i dobar zalogaj, što su Normani žigosali kao lenjost i proždrljivost. Oni su primili zaposlenje u nadi da će se hraniti na račun bogatog Jevrejina, i bili su veoma nezadovoljni zbog razočaranja izazvanog njegovim navaljivanjem da se žurno ide dalje. Oni počeše da zuckaju kako postoji opasnost da tim brzim hodom satru svoje konje. Najzad, izmeću Isaka i njegovih pratilaca nastade smrtna zavada zbog količine vina i piva koja se smela potrošiti prilikom svakog obeda. I tako, baš kada se pojavila uzbuna od opasnosti, i kad je predstojalo ono čega se Isak toliko plašio, napustiše ga nezadovoljni plaćenici na čiju je zaštitu računao a nije upotrebio prikladna sredstva da osigura njihovu naklonost.

U ovom žalosnom stanju, Jevrejin sa svojom ćerkom i njenim ranjenim bolesnikom bio je nađen od strane Sedrika, kao što je već bilo primećeno, i ubrzo zatim pao u ruke De Brasija i njegovih saveznika. Isprva je obraćano malo pažnje na konjsku nosiljku, i ona je mogla ostati potpuno neprimećena da nije bilo De Brasijeve radoznalosti: on zagleda unutra, misleći da nosiljka možda sadrži predmet njegovog poduhvata, jer Rovena nije bila skinula svoj veo. Ali De Brasijevo čuđenje je bilo veliko kad otkri da se unutra nalazi jedan ranjeni čovek, koji, misleći da je pao u ruke saksonskih hajduka kod kojih bi njegovo ime moglo da posluži kao zaštita i njemu i njegovim prijateljima, otvoreno priznade da je Vilfred od Ajvanha.

Shvatanje o viteškoj časti, koje i pored sve njegove divljačnosti i površnosti nikad nije potpuno napuštalo De Brasija, spreči ga da učini ma kakvo zlo vitezu bez odbrane, i isto tako zabrani mu da ga oda Fron de Befu, koji se nimalo ne bi ustezao da ubije, svejedno pod kakvim okolnostima, suparnika na leno Ajvanho. S druge strane, bilo je daleko izvan domašaja De Brasijeve plemenitosti da oslobodi jednog udvarača koga je ledi Rovena izabrala, što je bilo poznato iz događaja na turniru, kao i iz ranijeg Vilfredovog progona iz roditeljske kuće. Sve što je mogao da učini, bilo je da usvoji srednju liniju izmeću dobra i zla, pa stoga naredi dvojici svojih štitonoša da budno paze na nosiljku i da nikome ne dozvole da joj se približi. Ako budu pitani, njihov gospodar ih je uputio da kažu kako je prazna nosiljka ledi Rovene bila upotrebljena za prenos jednog od njihovih drugova koji je bio ranjen u okršaju. Kad se došlo do Torkvilstona, dok su vitez hramovnik i gospodar zamka bili zauzeti svaki svojim sopstvenim planovima, jedan Jevrejinovim blagom, a drugi njegovom kćerju, De Brasijeve štitonoše otpratiše Ajvanha, uvek pod imenom ranjenog druga, u jednu udaljenu sobu. Ovakvo objašnjenje dadoše Fron de Befu ovi ljudi kad ih on upita zašto ne odlaze na zidine posle uzbune.

— Ranjeni drugar! reče on sa velikom srdžbom i zaprepašćenjem. Ne treba se onda čuditi što gejaci i jomani postaju tako drski da postavljaju logore pred zamkovima, i što lakrdijaši i svinjari šalju izazivačka pisma plemićima, kad su se oružnici pretvorili u negovateljice bolesnika, a slobodni drugari postali čuvari postelje samrtnika, dok zamak samo što nije napadnut... Na zidove, lenji nitkovi! viknu on podigavši svoj snažni glas tako da svodovi odjeknuše, na zidove, ili ću vam ovom palicom kosti polomiti!

Ljudi mrzovoljno odgovoriše da oni i ne žele ništa bolje no da idu na zidove, ako ih baron opravda kod njihovog gospodara koji im je naredio da neguju samrtnika.

— Samrtnika, nitkovi? dodade on. Svi ćemo mi biti uskoro samrtnici, ako se ne budemo čvršće držali. Ali, ja ću smeniti čuvara kod ovog vašeg nesrećnog druga. Hej. Urfida, babetino, saksonska veštice, čuješ li me? Pazi na ovog prijatelja u postelji, jer mu je nega veoma potrebna, dok ovi momci upotrebljavaju svoje oružje... Evo dve arbalete, drugovi, sa tetivama i strelama. Na svoja mesta! I pazite da svaku strelu proterate kroz jedan saksonski mozak.

Ljudi, koji su, kao i mnogi njima slični, voleli poduhvat i mrzeli besposličenje, odoše veselo na poprište opasnosti, kako im je bilo naređeno, i tako staranje o Ajvanhu beše preneseno na Urfridu, ili Ulriku, ali ona, čiji je mozak goreo od sećanja na uvrede i od nade na osvetu, ubrzo odluči da brigu oko bolesnika prenese na Rebeku.

V
JURIŠ NA ZAMAK

Popni se na onu osmatračku kulu, vojniče hrabri,

Osmatraj bojište i pričaj kako bitka teče.

Šiler, Devica Orleanska

Trenutak opasnosti predstavlja često trenutak u kome se ispoljavaju naklonost i ljubav. Usled opšte uzburkanosti naših osećanja, mi tada odbacujemo opreznost i odajemo jačinu onih osećanja koja u mirnijim razdobljima naša obazrivost bar prikriva, ako ne može potpuno da ih uguši. Našavši se još jednom kraj Ajvanha, Rebeka beše iznenađena živim osećanjem zadovoljstva, i to u vreme kad je sve oko njih dvoje bilo opasnost, ako ne i očaj. Kad mu opipa puls i upita ga za zdravlje, u njenom dodiru i njenom glasu bili su takva nežnost da je pokazivala dublju zainteresovanost no što joj je to samoj bilo prijatno da voljno izrazi. Njen glas zatreperi i ruka joj zadrhta; i samo hladno pitanje Ajvanhovo: „Jesi li to ti, plemenita devojko”, vrati je u stvarnost i podseti je da osećanja koja je ona gajila nisu bila i nisu mogla biti uzajamna. Uzdah joj izmače, ali je bio jedva čujan; i pitanja koja je uputila vitezu y pogledu njegovog zdravlja bila su stavljena glasom hladnog prijateljstva. Ajvanho joj žurno odgovori da je sa zdravljem vrlo dobro, pa čak i bolje nego što je mogao očekivati:

— Hvala, reče on, draga Rebeka, za tvoju uspešnu pomoć.

On me zove draga Rebeka, reče devojka sama sebi, ali je to izgovoreno hladnim i nemarnim tonom, koji ne pristaje uz tu reč. Njegov ubojni konj, njegov lovački pas, draži su mu no prezrena Jevrejka.

— Moj duh, ljubazna devojko, nastavi Ajvanho, više muči bojazan, nego što patnje muče moje telo. Iz govora ovih ljudi, koji su dosad bili moji bolničari, saznao sam da sam zarobljenik, i, ako ispravno sudim po snažnom grubom glasu koji ih je baš sada odavde poslao na neku vojničku dužnost, ja se nalazim u zamku Fron de Befa... Ako je tako, kako će se to svršiti, i kako mogu da zaštitim Rovenu i svog oca?

Ne pominje Jevrejina i Jevrejku, reče Rebeka u sebi; da, šta je njemu stalo do nas, i kako me je nebo pravedno kaznilo što sam dopustila da se moje misli zadrže na njemu! Posle ove kratke samooptužbe, ona pohita da Ajvanhu pruži obaveštenja kako je umela; ali, ta su obaveštenja sadržala samo to da su hramovnik Boa Gilber i baron Fron de Bef zapovednici u zamku; da je zamak spolja opsednut, ali od koga, to ona nije znala. Ona dodade da se u zamku nalazi jedan hrišćanski sveštenik koji možda zna i nešto više.

— Hrišćanski sveštenik! uzviknu vitez radosno. Dovedi ga ovamo, Rebeka, ako možeš; reci mu da jedan bolesnik želi njegovu duhovnu utehu — reci šta hoćeš, ali ga dovedi — ja moram nešto da učinim ili bar da pokušam, ali kako mogu da odlučim šta valja činiti, kad ne znam kako napolju stoje stvari.

Rebeka, da bi ispunila želju Ajvanhovu, pokuša da dovede Sedrika u sobu ranjenog viteza, a taj pokušaj bio je osujećen, kao što smo već videli, uplitanjem Urfride koja je takođe vrebala tobožnjeg kaluđera. Rebeka se vrati da Ajvanhu saopšti ishod svog zadatka.

Međutim, nisu imali mnogo vremena da žale što im je propao ovaj izvor obaveštenja, ili da se domišljaju na koji bi se to način moglo naknaditi, jer galama u zamku, izazvana pripremama za odbranu, koja je u početku bila prilično jaka, sada se poveća u deset puta jači metež i buku. Teški, pa ipak žurni korak oružnika prelazio je preko zidina ili odjekivao uskim i krivudavim hodnicima i stepenicama koji su vodili na razne terase i pojedine odbrambene tačke. Glasovi vitezova čuli su se kako hrabre svoje ljude ili daju uputstva o sredstvima odbrane, a njihove zapovesti često je zaglušivao zveket oružja ili bučni uzvici onih kojima su bile upućene. Ma koliko da su strašni bili ovi glasovi, i još strašniji zbog groznog događaja koji su predskazivali, u svemu tome bilo je izvesne veličanstvenosti koju je Rebekina ustreptala duša mogla osetiti i u tom trenutku užasa. Njeno je oko blistalo, iako joj je krvi nestalo iz obraza; bila je obuzeta jakom mešavinom straha i dirljivog osećanja uzvišenosti, dok je ponavljala, upola šapćući sebi, upola govoreći svome drugu, svešteni tekst: „Odjekuje tobolac, blistavo koplje i štit, vika zapovednika i ratni pokliči!”

Ali Ajvanho je bio kao ubojni konj o kome se govori u tome uzvišenom odeljku, jer je goreo od nestrpljenja zbog svoga mirovanja i žarke želje da se umeša u bitku za koju su ovi glasovi predstavljali uvod.

— Kad bih samo mogao, reče on, da se dovučem do onog prozora da gledam kako će se razvijati ova odvažna igra!... Kad bih samo imao luk da izbacim jednu strelu, ili ubojnu sekiru da njome zadam makar jedan jedini udarac za naše oslobođenje! Uzalud! Uzalud! Ja sam isto tako bez snage kao i bez oružja!

— Ne žalosti se, plemeniti viteže, odgovori Rebeka, glasovi su iznenada prestali; možda se oni neće ni upustiti u bitku.

— Ne razumeš se ti u to, reče vitez nestrpljivo. Ta mrtva tišina samo pokazuje da su ljudi zauzeli svoja mesta na zidovima i da svakog trenutka očekuju napad; ono što smo čuli bio je samo jedan prethodni tutanj daleke oluje — a ova će odmah izbiti punom žestinom. Kad bih samo mogao da dođem do onog prozora!

— Samo bi se povredio tim pokušajem, plemeniti viteže, odgovori njegova negovateljica. Pa, primećujući njegov krajnji nemir, dodade odlučno: Ja ću sama stajati kraj rešetke i opisivaću ti, kako umem, ono što se napolju dešava.

— Ne smeš, ne smeš to da radiš! uzviknu Ajvanho. Svaka rešetka, svaki otvor uskoro će biti meta za strelce; neka zalutala strela...

— Biće dobro došla! promrmlja Rebeka kad se čvrstim korakom pope uz dva tri stepenika koji su vodili prema prozoru o kome su maločas govorili.

— Rebeka, draga Rebeka! uzviknu Ajvanho, nije ta igra za devojke; nemoj se izlagati ranama i smrti i činiti me zauvek nesrećnim što sam ja tome dao povoda; bar se zakloni onim starim štitom, i pokazuj na rešetki što je manje moguće svoga tela.

Izvršujući čudnom brzinom Ajvanhova uputstva i koristeći se zaklonom velikog starog štita, koji prisloni uz donji deo prozora, Rebeka je, sa priličnom bezbednošću, mogla da bude svedok onoga što se dešavalo izvan zamka i da Ajvanhu saopštava pripreme koje su napadači preduzimali za juriš. Zaista, položaj koji je tako dobila bio je naročito povoljan za tu svrhu; pošto se nalazila na jednom uglu glavne zgrade, Rebeka je mogla videti ne samo ono što se dešavalo izvan zidova zamka, već je takođe imala pregled spoljašnjeg utvrđenja, koje je po svoj prilici trebalo da bude prvi cilj predstojećeg juriša. Bilo je to jedno spoljašnje utvrđenje ne velike visine i jačine, čija je namena bila da zaštiti zadnju kapiju, kroz koju je tu skoro Fron de Bef otpustio Sedrika. Jarak oko zamka odvajao je ovu vrstu barbakana od ostalog dela tvrđave, tako da bi, u slučaju da on bude zauzet, lako bilo preseći vezu sa glavnom zgradom jednostavnim povlačenjem pokretnog mosta. U spoljašnjem utvrđenju bila su jedna izlazna vrata koja su stajala u vezi sa zadnjom kapijom zamka, a sve je bilo opkoljeno čvrstom palisadom. Rebeka je mogla da primeti, po broju vernika postavljenih za odbranu ove tačke, da opsađeni strahuju za njenu sigurnost; a iz okupljanja napadača u pravcu gotovo suprotnom od spoljašnjeg utvrđenja, izgledalo je isto toliko jasno da je ono bilo izabrano kao slaba tačka na koju treba izvršiti napad.

Ona brzo saopšti Ajvanhu sva ova zapažanja i dodade;

— Ivice šume izgledaju da su posednute strelcima, iako je samo mali broj izbio iz njene tamne senke.

— Pod kakvom zastavom? upita Ajvanho.

— Nema nikakvog znaka, koliko mogu da vidim, odgovori Rebeka.

— Čudnovata novina, promrmlja vitez, jurišati na ovakav zamak bez stega ili bez razvijenog barjaka! Vidiš li ko su ti što se ponašaju kao vođi?

— Najviše se ističe jedan vitez sav u crnom oklopu, reče Jevrejka. Samo je on naoružan od glave do pete i izgleda da zapoveda svima oko sebe.

— Kakvu devizu ima na štitu? upita Ajvanho.

— Nešto nalik na negve i katanac plave boje na crnom štitu.

— Azurni katanac i negve! reče Ajvanho. Ne znam ko može da nosi tu devizu, ali mi se sve čini da bi to sad mogla biti i moja sopstvena. Zar ne možeš da vidiš natpis?

— Na tolikoj udaljenosti jedva vidim i samu devizu, odvrati Rebeka, ali kad sunce dobro obasja štit, onda se vidi tačno ono što sam ti rekla.

— Zar ne izgleda da ima i drugih vođa? upita nestrpljivo Ajvanho.

— Niko značajan ili istaknut koga bih mogla da primetim sa ovog mesta, reče Rebeka, ali, nesumnjivo, i druga strana zamka je isto tako napadnuta. Izgleda da se baš sada pripremaju da krenu... Bože sa Siona, zaštiti nas! Kakav užasan prizor! Oni koji prvi nailaze nose velike štitove i zaklone načinjene od dasaka; drugi idu za njima i u hodu zatežu svoje lukove... Podižu lukove! Bože Mojsijev, oprosti bićima koja si stvorio!

Njeno opisivanje odjednom prekide znak za napad, dat zvukom piskavog roga, a na to odmah odgovori izvijanje normanskih truba sa zidova zamka, koje, izmešano sa dubokim i šupljim zvukom doboša, odgovori arijom prkosa na izazivanje neprijatelja. Poklici obeju strana povećaše užasnu graju. Napadači vikahu: „Sveti Đorđe, za veselu Englesku!“, a Normani im odgovarahu snažnim poklicima: „Napred De Brasi! Beauseant! Beauseant! Front de Boeuf a la rescousse!“⁸⁶ prema ubojnim pokličima svojih raznih zapovednika.

Međutim, sukob nije mogla da reši dreka. Očajni napori napadača behu dočekani podjednako snažnom odbranom na strani opsednutih. Strelci, izvežbani u šumi za najuspešniju upotrebu dugačkog luka, gađali su, da se poslužimo pogodnim izrazom toga vremena, tako „potpuno gusto“, da nijedna tačka na kojoj bi branilac pokazao i najmanji deo svoga tela nije mogla da izbegne njihove strele jedan jard dugačke. Od ovog snažnog gađanja strelama koje su pljuštale gusto i oštro kao grad, dok je i pored toga svaka strela imala svoju posebnu metu, a letelo ih je po dvadesetak na svaki otvor ili mazgalu u parapetima, kao i na svaki prozor gde bi se neki branilac trenutno pojavio, ili gde se moglo posumnjati da stoji, — od ovoga neprekidnog gađanja dva ili tri čoveka posade bejahu ubijena, a nekoliko drugih ranjeni. Ali, pouzdajući se u svoje oklope, i u zaštitu koju im je njihov položaj pružao, ljudi Fron de Befa i njegovih saveznika pokazaše upornost u odbrani koja je bila ravna žestini napada, i na gusto i neprekidno gađanje strelom odgovarahu odapinjanjem svojih velikih arbaleta kao i dugačkih lukova, gađanjem iz praćki i drugim projektilima; pa, kako su napadači bili samo nedovoljno zaklonjeni, branioci su u ovoj prilici njima nanosili više štete no što su sami trpeli. Fijukanje strela i drugih projektila sa obe strane bilo je prekidano samo gromkim poklicima koji su se čuli onda kad jedna ili druga strana nanese ili pretrpi kakav značajan gubitak.

— A ja moram da ležim ovde u krevetu kao kakav kaluđer! uzviknu Ajvanho, dok igru od koje zavisi moja sloboda ili smrt izvode tuđe ruke! Pogledaj još jednom kroz prozor, ljubazna devojko, ali pazi da te strelci odozdo ne primete; pogledaj još jednom i reci mi da li se spremaju na juriš.

Strpljivom hrabrošću, okrepljena prekidom koji je upotrebila za molitvu, Rebeka ponovo zauze mesto na rešetki, i zakloni se tako da je odozdo ne opaze.

— Šta vidiš, Rebeka? ponovo upita ranjeni vitez.

— Ništa sem oblaka strela koje lete tako gusto da mi zasenjuju oči i skrivaju strelce što ih izbacuju.

— To ne može dugo da traje, reče Ajvanho. Ako ne zapnu dobro da zamak zauzmu snagom svojih ruku, strelci mogu malo šta da učine protiv kamenih zidova i utvrđenja. Potraži pogledom viteza od katanca, lepa Rebeka, i vidi kako se on drži; jer, kakav je vođ takvi će biti i njegovi ljudi.

— Ne vidim ga, reče Rebeka.

— Podla kukavica! uzviknu Ajvanho, zar napušta krmu kad vetar najjače duva?

— Ne napušta! Ne napušta! reče Rebeka, sad ga vidim; doveo je jednu grupu ljudi pod samu spoljašnju ogradu barbakana... Obaraju kolje i palisade; seku ogradu sekirama... Njegovo veliko crno pero njiše se široko iznad meteža kao gavran nad bojištem... Načinili su proboj u ogradi, upadaju izbačeni su natrag! Fron de Bef je na čelu branilaca; vidim njegovo džinovsko telo iznad gužve. Napadači opet navaljuju na prodor i oko prilaza se vodi borba prsa u prsa, čovek prema čoveku. Bože Jakovljev! Ovo je susret dveju žestokih plima — sukob dva okeana koje gone protivni vetrovi!

Ona okrete glavu od rešetke kao da je nesposobna da duže izdrži tako strašan prizor.

— Gledaj dalje, gledaj još, reče Ajvanho, pogrešno shvatajući uzrok njenog povlačenja, gađanje strelom mora da je u izvesnoj meri prestalo, pošto se sad bore prsa u prsa. Gledaj opet, sad je manje opasno.

Rebeka opet pogleda i skoro odmah uzviknu:

— Sveti proroci! Fron de Bef i Crni Vitez tuku se na prodoru prsa u prsa usred graje njihovih ljudi koji posmatraju tok borbe. Nebesa, udrite i vi za stvar ugnjetenih i zatočenih!

Zatim glasno kriknu:

— Pao je!... Pao je!

— Ko je pao? viknu Ajvanho. Za ljubav naše drage bogorodice, reci mi, ko je pao?

— Crni Vitez, odgovori Rebeka iznemoglim glasom; a zatim odmah zavika radosno: Ali ne! Ali ne! Neka je blagosloveno ime gospoda nad vojskama! Opet je na nogama i bije se kao da je u samoj njegovoj ruci snaga dvadesetorice ljudi. Polomio je mač... dograbio je sekiru od jednog jomana... navaljuje, na Fron de Befa i zadaje mu udarac za udarcem! Džin se povija i tetura kao hrast pod gorosečinom sekirom... pada... pada!

— Fron de Bef? uzviknu Ajvanho.

— Fron de Bef! odgovori Jevrejka. Njegovi ljudi jurišaju da ga izbave, na njihovom čelu je oholi hramovnik i njihova udružena snaga primorava borca da zastane. Oni odvlače Fron de Befa u zidine.

— Napadači su zauzeli ograde, je li tako? upita Ajvanho.

— Jesu, jesu! uzviknu Rebeka, i snažno potiskuju opsađene preko zidova; neki postavljaju lestvice, drugi naleću kao pčele i nastoje da se popnu preko ramena svojih drugova — naniže pada na njihove glave kamenje — balvani i stabla drveća, a čim ranjene povuku u pozadinu, novi ljudi popunjavaju njihova mesta u napadu... Veliki bože, zar si ljudima dao tvoje obličje da bude tako surovo izobličeno rukama njihove braće!

— Ne misli o tome, reče Ajvanho, nije sad vreme za takve misli... Ko ustupa? Ko nadire?

— Lestvice su zbačene dole, odgovori Rebeka stresajući se, vojnici leže skotrljani pod njima kao zgnječeni vodozemci. Opsednuti su nadmoćniji.

— Sveti Đorđe, bori se za nas! uzviknu vitez, zar podli jomani uzmiču?

— Ne! uzviknu Rebeka, drže se sasvim jomanski... Crni Vitez se približava zadnjim vratnicama sa svojom velikom sekirom — gromovite udarce koje on zadaje možeš da čuješ i pored graje i borbenih pokliča — kamenje i grede padaju odozgo na smeloga borca kao grad ali se on na to ne obazire, kao da je paperje!

— Tako mi svetoga Jovana od Akra, reče Ajvanho izdižući se radosno u postelji, mislim da samo jedan čovek u Engleskoj može da učini takav podvig!

— Zadnje vratnice se ljuljaju, nastavi Rebeka, lome se, raspadaju se od njegovih udaraca... Oni navaljuju unutra — spoljašnje utvrđenje je zauzeto! Oh, bože! Oni strmoglavljuju branioce sa zidina, bacaju ih u jarak; o ljudi, ako ste odista ljudi, poštedite one koji više ne mogu da se odupiru!

— Most, most, koji spaja spoljašnje utvrđenje sa zamkom, jesu li zauzeli taj prelaz? uzviknu Ajvanho.

— Ne, odgovori Rebeka, hramovnik je uništio dasku preko koje su prešli... Malo je branilaca pobeglo s njim u zamak — jauci i krici koje čuješ govore ti o sudbini ostalih... Oh! Vidim da je čak i teže gledati pobedu nego bitku.

— Šta sada rade, devojko? opet će Ajvanho. Produži opet da gledaš — nije sad vreme da padaš u nesvest zbog prolivanja krvi.

— Za trenutak, sve je prestalo, odgovori Rebeka, naši prijatelji se skupljaju u spoljašnjem utvrđenju kojim su zagospodarili; ono im pruža dobar zaklon od neprijateljskih hitaca, tako da posada zamka šalje na njega samo malo strela, s vremena na vreme, nekako više radi uznemiravanja nego da im stvarno nanese štetu.

— Naši prijatelji, reče Ajvanho, sigurno neće napustiti jedan poduhvat koji je tako slavno otpočeo i do sada bio tako srećno izveden... O ne! Ja imam poverenja u čestitog viteza čija sekira cepa hrastovinu i gvozdene poluge... Čudnovato bi bilo, promrmlja on za sebe, da ima dva čoveka koji mogu da izvrše podvig tako ludačke hrabrosti! Katanac i negve na crnom polju — šta može to da znači? Zar ne vidiš ništa drugo, Rebeka, čime bi se Crni Vitez odlikovao?

— Ništa, reče Jevrejka, sve je na njemu crno kao krilo noćnog gavrana. Ne mogu ništa da spazim što bi ga bolje obeležavalo; ali kad sam samo jednom videla kakvu snagu ima u bici, čini mi se, mogla bih ga ponovo poznati u hiljadu ratnika. On uleće u metež kao da ide na gozbu. Ima u tome nešto više od gole snage, izgleda kao da je čitava duša i duh borca u svakom udarcu koji zadaje neprijatelju. Bog mu oprostio grehe prolivanja krvi! Užasno je, iako veličanstveno, gledati kako ruka i srce jednog čoveka mogu da trijumfuju nad stotinama.

— Rebeka, reče Ajvanho, ti si ocrtala jednog junaka. Oni sigurno predahnjuju da potkrepe svoje snage ili da pripreme sredstva za prelaz preko jarka... Pod takvim vođom, kao što si ti opisala Crnog Viteza, nema kukavičkog straha, nema odlaganja, nema napuštanja jednog hrabrog poduhvata; jer prepreke koje ga čine teškim, čine ga isto tako i slavnim. Kunem se čašću moje kuće — jemčim — zavetujem se imenom divne gospe moga srca, izdržao bih deset godina ropstva da se samo jedan jedini dan bijem rame uz rame sa tim čestitim vitezom u borbi kao što je ova!

— Oh! izusti Rebeka, napuštajući svoj položaj kraj prozora i približavajući se postelji ranjenoga viteza, ta nestrpljiva žudnja za borbom — ta borba protiv tvoje sadašnje slabosti i gunđanje protiv nje samo će otežati vraćanje tvoga zdravlja... Kako se možeš nadati da ćeš nanositi rane drugima, pre no što si izlečen od onih koje si sam zadobio?

— Rebeka, odgovori on, ti ne znaš kako je to strašno, kako je nemoguće za nekoga ko je odgajen za viteška dela, da ostane nepomičan kao pop ili kao žena, dok se oko njega čine podvizi časti. Ljubav za bitkom je hrana od koje mi živimo — prašina okršaja je dah za naše nozdrve! Mi ne živimo — mi ne želimo da živimo duže no što možemo da budemo pobedonosni i slavni... Takvi su, devojko, zakoni viteštva na koje smo se zakleli i kojima žrtvujemo sve što nam je drago.

— Oh! uzdahnu lepa Jevrejka, a šta je sve to, hrabri viteže, do žrtvovanje demonu tašte slave i prolaženje kroz vatru Molohovu!⁸⁷ Šta vam ostaje kao nagrada za svu krv koju ste prolili, za sav napor i muku koje ste izdržali, za sve suze koje su vaša dela izazvala, kad smrt salomi snagu ljudskog koplja i savlada brzinu vitezovog ubojnog konja?

— Šta ostaje? upita Ajvanho. Slava, devojko, slava koja resi naš grob i obavija naše ime.

— Slava? produži Rebeka. Oh, zar je zarđali pancir koji visi kao viteški znak nad borčevim turobnim grobom u kome on truli — zar nezgrapni natpisi koje neznalački kaluđer teško može da pročita putniku ispitivaču — zar je sve to dovoljna nagrada za žrtvovanje svakog nežnog osećanja, za život bedno proveden u tome da možete i druge činiti bednim? Ili, zar je tolika snaga u grubim pesmama jednog putujućeg barda, da ljubav domaćeg ognjišta, da nežna naklonost, mir i sreća bivaju tako divlje napuštani, da bi se postalo herojem tih balada koje skitnice minstreli pevaju pijanim seljacima uz njihovo večernje pivo?

— Duše mi Hervardove! odgovori vitez nestrpljivo, ti govoriš, devojko, o stvarima koje ne poznaješ. Ti bi htela da ugasiš čistu svetlost viteštva koja jedino odlikuje plemića od prostaka, plemenitog viteza od seljaka i divljaka; koja naš život daleko, daleko niže ceni nego našu čast; podiže nas pobedonosno iznad muka, napora i patnji, i uči nas da se ne bojimo nikakvog zla do sramote. Ti nisi hrišćanka, Rebeka; i tebi su nepoznata ona duboka osećanja koja nadimaju grudi jedne plemenite devojke kad njen dragan učini kakav podvig koji predstavlja nagradu za njegov ljubavni žar. Viteštvo! Pa, devojko, ono je dadilja čiste i uzvišene ljubavi — potpora ugnjetenima, tešiteljka ojađenih, ono slama moć tiranima... Plemstvo bi bilo samo prazno ime bez njega, a sloboda nalazi najbolju zaštitu u njegovom koplju i maču.

— Ja sam odista, reče Rebeka, potekla iz jednog naroda koji se odlikovao hrabrošću u odbrani svoje domovine, ali koji nije nikad ratovao, čak i dok je imao svoju državu, sem, na zapovest božanstva, ili u odbranu zemlje od ugnjetavanja. Zvuk truba ne budi više Judeju⁸⁸ — i njena prezrena deca sada su samo neotporne žrtve neprijateljskog i oružanog ugnjetavanja. Dobro si govorio, gospodine viteže, dokle god bog Jakovljev ne podigne za svoj izabrani narod jednog novog Gedeona⁸⁹ ili novog Makabeja,⁹⁰ ne dolikuje jevrejskoj gospođici da govori o bici ili o ratu!

Srčana devojka završi svoja razlaganja tonom bola koji duboko izrazi osećanje poniženosti njenog naroda, zagorčano možda mišlju da je Ajvanho smatra nekim ko nije pozvan da govori o pitanju časti i ko je nesposoban da izrazi osećanje časti i plemenitosti.

— Kako malo on poznaje ove grudi, reče ona, pa zamišlja da tu prebivaju kukavičluk ili podlost duše stoga što sam kritikovala zanesenjačko viteštvo Nazarećana! O, kad bi nebesa dala da prolivanje moje sopstvene krvi, kap po kap, iskupi ropstvo Judeje! Ne, neka bi bog dao da ona posluži tome da se oslobodi moj otac i ovaj njegov dobrotvor iz lanaca ugnjetača!

Zatim pogleda prema postelji ranjenog viteza.

— Spava, reče ona, priroda iscrpljena patnjom i duševnim zamorom i njegovo izmoreno telo koriste prvi trenutak olakšanja da potone u san. Oh! Je li zločin što želim da gledam u njega, kad je to možda poslednji put! Kad možda samo jedan kratak vremenski razmak, pa te lepe crte više neće biti oživljene smelim i živim duhom koji ga ni u snu ne ostavlja! Kad popusti zategnutost nozdrva i usta budu razjapljena, a oči ukočene i zalivene krvlju; i kad gordi i plemeniti vitez može da bude gažen i od najpodlije kukavice ovog prokletog zamka, a ne može da se pomakne ispod stopala podignutog da ga zgazi! A moj otac! Oh! Zlo je od njegove kćeri što se nije setila njegove sede kose zbog zlatnih uvojaka ovog mladića! Šta znam, da nisu sva ova zla možda samo glasnici Jehovinog⁹¹ gneva prema rđavom detetu, koje misli na sužanjstvo jednoga stranca pre nego na sužanjstvo svoga roditelja? Ali ja ću iščupati ovu ludost iz svoga srca, pa makar svako vlakno krvavilo dok to budem činila!

Ona se uvi u svoj veo i sede na izvesnom odstojanju od postelje ranjenog viteza, lećima okrenuta postelji, ojačavajući ili nastojeći da ojača svoj duh ne samo protiv zala koja su pretila spolja, nego i protiv ovih izdajničkih osećanja koja su je napadala iznutra.

VI
SAMRTNIK

Uđi u sobu, i baci pogled na postelju njegovu.

Njegovo umiranje nije kao smrt mirne duše

Koju, kada se ševa nebu vine,

U najslađem jutarnjem povetarcu i rosi najmekšoj,

Uzdasi i suze dobrih ljudi na nebo uznose!

Anselm drukčije umire.

Stari komad

Za vreme zatišja koje je nastade posle prvog uspeha opsađivača, dok se jedna strana pripremala da nastavi svoje napredovanje, a druga se trudila da pojača sredstva odbrane, hramovnik i De Brasi držahu kratko savetovanje u dvornici zamka.

— Gde je Fron de Bef? upita De Brasi, koji je nadgledao odbranu tvrđave na drugoj strani. Ljudi govore da je poginuo.

— Živ je, hladno odvrati hramovnik, još je živ; ali i da je imao glavu bika čije ime nosi, i deset gvozdenih ploča da je svu oklopi morao bi pasti pod onom kobnom sekirom. Još nekoliko časova pa je Fron de Bef sa svojim precima — otpao je jedan moćni član družine kneza Džona.

— A valjanu tekovinu dobilo je carstvo satane, reče De Brasi; to je stoga što je hulio na svece i anđele, i naredio da se kipovi svetih stvari i svetih ljudi bacaju na glave jomanskog ološa.

— Hajde de, ti si lud, reče hramovnik, tvoje je sujeverje na istom stupnju kao Fron de Befovo bezverje; ni jedan od vas dvojice ne bi mogao da navede razloge za svoje verovanje ili neverovanje.

— Blagoslovite, gospodine hramovniče, odgovori De Brasi. Molim vas da bolje pazite na vaš jezik kad sam ja njegova tema. Nebeske mi majke, bolji sam hrišćanin nego ti i tvoje društvo; jer glas zlobno kruži da presveti red Sionskoga hrama gaji u svojim nedrima ne mali broj jeretika, i da je ser Brijan de Boa Gilber jedan od njih.

— Ostavi drugima ta preklapanja, reče hramovnik. Nego, da mi razmislimo kako zamak da održimo... Kako su se tukli ti jomanski nitkovi tamo s tvoje strane?

— Kao pravi đavoli, odgovori De Brasi. Dovukli su se u gomilama do pod same zidine. Predvodi ih, kako mi se čini, onaj momak što odnese nagradu za gađanje iz luka, jer sam poznao rog i ešarpu. Eto, to je plod Ficurzove mnogo hvaljene politike — ohrabrenje ovih drskih nikogovića da se bune protiv nas! Da nisam bio u oklopu, taj đavo bi me do sada sedam puta ucmekao sa tako malo griže savesti kao da sam kakav srndać. Prebrojao je strelom od jarda dužine sve spojnice na mome oklopu, a svaka je strela udarala u moja rebra sa tako malo milosti kao da su moje kosti od gvožđa... I da nisam imao špansku pancirnu košulju ispod oklopa, dosad bih lepo bio opremljen na onaj svet.

— Vi bar održaste svoj položaj, reče hramovnik. Mi smo na našoj strani izgubili spoljašnje utvrđenje.

— To je težak gubitak, reče De Brasi. Nitkovi tu dobijaju zaklon odakle će još žešće navaliti na zamak, i, ako ne budemo budno pazili, mogu se dočepati kakvog nebranjenog ugla ili kule ili kakvog zaboravljenog prozora pa nam tako skočiti za vrat. Naš je broj isuviše mali da bismo mogli da branimo svaku tačku, i ljudi se žale da ne mogu nigde da se pokažu a da ne budu meta za onoliko strela koliko pada na kakvu opštinsku metu o prazniku. Fron de Bef umire; tako, dakle, nemamo više pomoći od njegove bikovske glave i njegove životinjske snage. Šta misliš, ser Brijane, da li bi bilo bolje da od nužde načinimo vrlinu pa da se namirimo sa tim nikogovićima na taj način što ćemo im predati naše zarobljenike?

— Šta? uzviknu hramovnik. Da im predamo zarobljenike, pa da postanemo predmet ismevanja i prezira kao hrabri ratnici koji su se odvažili na noćni prepad da bi se dočepali ličnosti jedne grupe putnika bez odbrane, a nisu uspeli da održe tvrdi grad protiv jedne skitničke gomile hajduka, koju predvode svinjari, lakrdijaši i drugi ološ? Stidi se svoga predloga, Morise de Brasi! Pre će ruševine ovoga zamka zatrpati i moje telo i moj stid, no što ću pristati na tako nisko i nečasno poravnanje.

— Onda, na zidine, reče De Brasi nemarno, nema tog čoveka, bio on Turčin ili hramovnik, koji život manje ceni no ja. Ali nadam se da nema ničega nečasnog u tome što želim da mi je ovde jedno dve čete mojih valjanih slobodnih drugara? Oh, valjani moji kopljanici! Kad biste samo znali u kakvom je položaju danas vaš vođ, ja bih brzo ugledao svoj steg na čelu vaših kopalja! I kako bi kratko vreme ova rulja nitkova izdržala sukob s vama!

— Možeš ti želeti koga mu drago, odvrati hramovnik, ali sad valja da uredimo odbranu sa ovo vojnika što je ostalo. To su, uglavnom, Fron de Befovi ljudi, omrznuti kod Engleza zbog hiljada dela nasilja i ugnjetavanja.

— Utoliko bolje, reče De Brasi. Surovi robovi braniće se do poslednje kapi krvi, radije no da iskuse osvetu onih seljaka što stoje pod zamkom. Na noge, pa na posao, Brijane de Boa Gilbere; i, preživeo ja ili poginuo, videćeš kako se Moris De Brasi danas drži onako kako dolikuje džentlmenu od krvi i loze.

— Na zidine! odgovori hramovnik; i obojica se popeše na utvrđenja da preduzmu sve što ratna veština nalaže a što muški može da se izvede za odbranu zamka. Složiše se da je najopasnija tačka koja se nalazi prema spoljašnjem utvrđenju, koga se napadači behu dokopali. Istina, zamak je od toga barbakana odvajao jarak, i bilo je nemoguće da opsađivači osvoje stražnja vrata na koja se ulazilo iz spoljašnjeg utvrđenja, a da prethodno ne savladaju tu prepreku; ali obojica su bili mišljenja da će opsađivači, ako se budu držali iste taktike koju je njihov vođ već pokazao, nastojati da jednim snažnim jurišem privuku najveću pažnju branilaca na tu tačku, i da će preduzeti sve mere da iskoriste svaki propust koji bi se desio u odbrani na ma kome drugom mestu. Da bi se sačuvali od te nevolje, a s obzirom na mali broj ljudi sa kojima su raspolagali, vitezovi odlučiše da rasporede stražare duž zidova prilično udaljene jedan od drugog, ali tako da oni jedan s drugim budu u vezi kako bi mogli da daju uzbunu ma gde ugrozila opasnost. Za sada se sporazumeše da De Brasi komanduje odbranom zadnjih vrata, a da hramovnik drži izvestan odred ljudi u blizini kao rezervu, spreman da pohita na svaku drugu tačku koja bi bila iznenada ugrožena. Gubitak barbakana imao je i tu nezgodnu posledicu, što, i pored velike visine zidova zamka, opsađeni nisu sa njih mogli da prate sa istom tačnošću kao ranije pokrete neprijatelja, pošto se jedan redak šumarak nalazio tako blizu samih izlaznih vrata spoljašnjeg utvrđenja, da su napadači u ovo mogli da uvedu koliku god hoće snagu, ne samo pod sigurnim zaklonom nego i bez znanja branilaca. Potpuno neizvesni, stoga, na kome će mestu izbiti oluja, De Brasi i njegov drugar morali su da predvide sve što je nužno protiv svake moguće slučajnosti, a njihovi ljudi, iako hrabri, osećali su onu tegobnu potištenost koja se javlja kod ljudi opkoljenih neprijateljima, koji mogu da biraju vreme i način napada.

Za to vreme, gospodar opsađenog i ugroženog zamka ležao je na postelji u telesnim mukama i duševnoj patnji. On nije imao sredstva bogomoljaca toga sujevernog doba, od kojih je većina bila navikla da svoje zločine ublažava izdašnošću prema crkvi otupljujući na taj način svoj strah verovanjem u blagost i oproštaj; i mada tako kupljeno pribežište ni izdaleka nije bilo nalik na duševni mir koji prati iskreno pokajanje, kao što ni uznemirena otupelost postignuta opijumom nije ravna zdravom i prirodnom snu, ipak je to bilo jedno duševno stanje mnogo bolje od agonije probuđene griže savesti. Ali među porodicama Fron de Befa, surovog i svirepog čoveka, preovladavao je tvrdičluk; i on je više voleo da prkosi crkvi i crkvenim ljudima, no da od njih kupuje oproštaj i razrešenje po cenu blaga i zaveštanja. I stoga hramovnik, jedan nevernik drugoga kova, nije ispravno okarakterisao svoga saveznika kada je rekao da Fron de Bef ne bi mogao da navede razloge za svoje bezverje i preziranje utvrđene vere; jer, baron bi na to rekao da crkva svoju robu prodaje isuviše skupo, da duhovna sloboda koju ona iznosi na tržište može da se kupi, kao i sloboda glavnoga zapovednika Jerusalima, samo „po paprenoj ceni“, a Fron de Bef je više voleo da poriče vrednost medicine, nego da plati izdatke za lekare.

Ali, sad beše došao trenutak kad zemlja i sva njena blaga izmiču ispred njegovih očiju i kad divljačno baronovo srce, iako tvrdo kao donji vodenični žrvanj, postade preneraženo kad pogleda napred u gustu beskonačnu tminu u koju je išao. Groznica tela povećavala je nestrpljenje i agoniju njegove duše, i njegova samrtnička postelja pokazivala je mešavinu novoprobuđenih osećanja užasa u borbi sa postojanom i ukorenjenom tvrdoglavošću njegove prirode; užasno duševno stanje, koje se može uporediti sa onim strašnim predelima u kojima su jadikovke bez nade, griža savesti bez pokajanja, grozno osećanje sadanje agonije i predosećanje da ona ne može ni da prestane ni da se smanji!

— Gde su sada ti pseći popovi, urlao je baron, koji određuju tako visoku cenu za svoju duhovnu komediju? Gde su svi oni bosonogi kaluđeri, za koje je stari Fron de Bef osnovao manastir svete Ane, opljačkavši na taj način od svoga naslednika mnogo lepo jutro livade, i mnogo plodno polje — gde su sada gramžljivi psi? Loču, siguran sam, pivo, ili izvode svoje opsenarske trikove kraj postelje kakvog bednog gejaka. A mene, naslednika njihovog zaveštaoca, mene, za koga su oni po zaveštanju obavezni da se mole bogu, mene, nezahvalni nevaljalci, mene puštaju da umrem kao beskućni pas na ledini, neispoveđen i nepričešćen. Recite hramovniku da dođe ovamo — on je sveštenik, i može nešto da učini! Ali ne! Isto bi toliko vredelo da se ispovedim đavolu kao i Brijanu de Boa Gilberu, koji ne haje ni za nebo ni za pakao... Čuo sam da stari ljudi govore o molitvi sopstvenim glasom — oni koji tako rade ne moraju da se udvaraju lažljivom popu i da ga podmićuju — ali ja, ja se ne usuđujem!

— Zar je Redžinald Fron de Bef doživeo, reče jedan slomljeni piskavi glas kraj njegove postelje, zar je doživeo da kaže kako ima nešto što se on ne usuđuje da učini!

Nečista savest i rastrojeni živci Fron de Befovi čuše u ovom čudnom prekidu njegovog monologa glas jednoga od onih demona, koji, kao što je sujeverje toga doba verovalo, obleću oko postelje samrtnika, da bi ometali njihove misli i odvraćali ih od razmišljanja o njihovom večnom blaženstvu. On se strese i zgrči se; ali, sabravši odjednom svoju uobičajenu odlučnost uzviknu:

— Ko je to? Ko si ti što se usuđuješ da ponavljaš moje reči kao noćni gavran? Doći pred moju postelju da te vidim.

— Ja sam tvoj zao duh, Redžinalde Fron de Befe, odgovori glas.

— Daj, da te vidim u tvom telesnom obliku, ako si doista đavo, odgovori vitez na samrti.

Nemoj misliti da ću ustuknuti pred tobom! Tako mi večite tamnice, kad bih samo mogao da se uhvatim u koštac sa ovim užasima što oko mene lebde, kao što sam to činio sa smrtnim opasnostima, nebesa ili pakao ne bi nikad mogli da kažu da sam se uplašio borbe!

— Misli na svoje grehove, Redžinalde Fron de Befe, reče skoro nezemaljski glas, na buntovništvo, na otimačinu, na ubistvo! Reci, ko je podbadao razuzdanog Džona na rat protiv njegovog sedog oca i protiv njegovog plemenitog brata?

— Bilo da si demon, sveštenik ili đavo, odgovori Fron de Bef, laž je u tvojim ustima! Nisam ja podsticao Džona na pobunu — nisam ja sam; bilo je tu pedeset vitezova i barona, cvet srednje Engleske — bolji ljudi nikad nisu uložila koplja u oponu. I zar ja treba da odgovaram za krivicu koju počiniše pedesetorica ljudi? Lažljivi demone, ja ti prkosim! Odlazi, i ne stoj više kraj moje postelje; pusti me da umrem na miru ako si smrtnik; a ako si demon, još nije došlo tvoje vreme.

— Na miru umreti nećeš, ponovi glas, čak i na samrti mislićeš na ubistva koja si počinio; na jauke od kojih je ovaj zamak odjekivao; na krv koja je natopila njegove podove!

— Ti mene možeš uzdrmati svojom sitnom zlobom, odgovori Fron de Bef jezivim i usiljenim smehom. Neverni Jevrejin — nebesna je zasluga bila postupati sa njim kao što sam ja to učinio, jer zašto bi inače bili proglašavani za svece ljudi koji su zagnjurili svoje ruke u krv Saracena? Saksonske svinje koje sam pobio — to su bili neprijatelji moje zemlje i moje loze i neprijatelji kralja, moga gospodara. Ho! ho!

Kao što vidiš, nema pukotine na mome oklopu — jesi li pobegao? Jesi li umuknuo?

— Ne, podli oceubico! odgovori glas, misli na svoga oca! Misli na njegovu smrt! Misli na njegovu gozbenu dvoranu preplavljenu njegovom krvlju, a prolivenu rukom sinovljevom.

— Ha, odgovori baron, posle dužeg zastanka, ako to znaš, ti si onda doista tvorac zla, i isto onako sveznajući kao što te kaluđeri nazivaju! Mislio sam da je ta tajna zaključana samo u mojim grudima i još u nečijim — u grudima podbadačice, učesnice mora zločina... Odlazi, ostavi me, demone! Idi, traži saksonsku vešticu Ulriku, koja jedina može da ti priča ono što smo ona i ja videli... Odlazi, velim, njoj, koja je oprala rane i ispružila leš i dala ubijenom čoveku spoljašnji izgled nekoga koji je sa ovog sveta otišao kad mu je po toku prirode došlo vreme... Idi njoj, ona je bila moja podbadačica, podli podstrekač, još podliji nagrađivač toga strašnog dela — neka i ona kao i ja unapred iskusi ove paklene muke!

— Ona ih već trpi, reče Ulrika stupivši pred postelju Fron de Befa, ona već davno pije iz toga pehara i njegova gorčina sada je ublažena kad vidi kako i ti iz njega piješ... Ne škrgući zubima, Fron de Befe, ne kolutaj očima, ne stiskaj pesnicu, ne preti mi njom! Ruka koja je, kao ruka tvog slavnog pretka koji je zadobio tvoje ime, mogla jednim udarcem da razmrska lobanju planinskog bika, sada je bez živaca i nemoćna kao i moja!

— Odvratna ubojička veštice! odvrati Fron de Bef, gnusna kukumavko! Ti si, dakle, došla da se ushićuješ na razvalinama koje uz tvoju pomoć padaju?

— Oh, Redžinalde Fron de Befe, odgovori ona, jeste, to je Ulrika! To je kći ubijenoga Torkvila Volfgengera! To je sestra njegovih pobijenih sinova! To je ona, i ona traži od tebe i od kuće tvoga oca, ona traži svoga oca i rodbinu, ime i čast — sve ono što je izgubila od imena Fron de Befa! Misli na moje nevolje, Fron de Befe, i reci da li govorim istinu. Ti si bio moj zloduh, a ja ću biti tvoj... Progoniću te do trenutka dok se ne raspadneš!

— Odvratna furijo! uzviknu Fron de Bef, taj trenutak ti nećeš videti! Hej! Džilse, Klemente i Eustahije! Sen Mope i Stivene! Zgrabite ovu prokletu vešticu i strmoglavite je sa zidina — ona nas je izdala Saksoncima! Hej, Sen Mope, Klemente! Podli nevaljalci, gde se smucate?

— Samo ih zovi, hrabri barone, reče starica sa zajedljivim smehom; sazovi svoje vazale oko sebe, osudi lenjivce na bičevanje i tamnicu... Ali znaj, moćni poglavico, nastavi ona promenivši iznenada glas, znaj da nećeš dobiti ni odgovora, ni pomoći, ni poslušnosti od njih. Slušaj ove užasne zvuke — jer je graja nastavljenog napada i odbrane užasno odjekivala sa zidina zamka — u ovom ratnom pokliču leži pad tvoje kuće. Krvlju zalivena građevina Fron de Befove moći ljulja se iz temelja, i to pred neprijateljima koje je on najviše prezirao! Saksonci, Redžinalde, prezreni Saksonci zauzimaju zidove! Što ležiš tu kao prebijeno pseto kad Saksonci na juriš zauzimaju tvrđavu?

— Bogovi i demoni! uzviknu ranjeni vitez, o, samo jedan trenutak snage, da se odvučem u gužvu i da poginem kako mome imenu dolikuje!

— Nemoj ni misliti na to, hrabri ratniče! odvrati ona, nećeš umreti vojničkom smrću, nego ćeš crći kao lisica u svojoj jazbini, kad seljaci potpale vatru oko njenog skloništa.

— Lažeš, mrska veštice! uzviknu Fron de Bef. Moji se ljudi hrabro sa njima nose, moji su zidovi čvrsti i visoki, moji drugovi po oružju ne plaše se čitave armije Saksonaca, pa makar ih predvodili Hengist i Horza!⁹² Bojni poklič hramovnika i slobodnih drugara diže se visoko iznad bitke! I, časti mi, kad zapalimo veliku vatru u znak radosti zbog naše uspešne odbrane, u toj vatri nećeš biti sažežena, u njoj će sagoreti tvoje meso i kosti; a ja ću živeti da čujem kako si otišla iz zemaljske vatre u oganj pakleni koji nikad nije izbljuvao đavolskijeg demona!

— Ostani u svom uverenju, odvrati Ulrika, dok ti ne stignu dokazi. Ali ne, reče prekidajući samu sebe, treba da saznaš još sada svoju osudu, koju sva tvoja moć, snaga i hrabrost nije u stanju da otkloni, iako ti je sudbinu pripremila ova slabačka ruka. Primećuješ li gust i zagušljiv dim koji već kulja u Crnim pramenovima kroz sobu? Ti si mislio da se to samo smrkava pred tvojim iskolačenim očima, mislio si da je to tvoje otežano disanje! Ne, Fron de Befe, drugi je razlog tome. Sećaš li se slagališta goriva ispod ove odaje?

— Ženo! povika on besno, nisi ga valjda zapalila? Jesi, nebesa mi, i zamak je u plamenu!

— Najzad se plamen počeo da diže, reče Ulrika sa jezivim mirom, i uskoro će zalepršati znak za opsađivače da navale na one koji bi hteli da gase vatru... Zbogom, Fron de Befe, neka Mista, Skogula i Cernbok, bogovi starih Saksonaca — demoni, kako ih sada sveštenici nazivaju, zamene tešitelje kraj tvoje samrtničke postelje koju Ulrika sada ostavlja! Ali znaj, ako to saznanje može da te uteši, da i Ulrika mora s tobom na tu istu mračnu obalu, drug u kazni kao i drug u tvome zločinu... A sada, oceubico, zbogom zauvek! Neka bi svaki kamen ove zasvođene tamnice dobio jezik da tvome uhu ponovi taj naziv!

Rekavši to, ona izađe iz sobe, i Fron de Bef mogaše da čuje škripanje teškog ključa, kada ga ona dvaput okrete u bravi zatvarajući vrata za sobom i presekavši mu tako i najslabiju nadu na izbavljenje. U krajnjoj agoniji, dozivao je on svoje sluge i saveznike: Stivene i Sen Mope! Klemente i Džilse! Ja gorim ovde bez pomoći! Upomoć, upomoć, hrabri Boa Gilbere, čestiti De Brasi! Fron de Bef vas zove! Vaš gospodar zove, izdajnici štitonoše! Vaš saveznik, vaš drug po oružju, vi, krivokletni i neverni vitezovi! Neka sve prokletstvo za izdajnike padne na vaše podlačke glave! Zar me ostavljate da ovako bedno skončam? Oni me ne čuju, ne mogu da me čuju, moj glas se gubi u borbenoj vrevi. Dim biva sve gušći — vatra je zahvatila patos ispod mene... Oh, samo jedan dah nebeskog zraka, pa makar odmah bio uništen! I u ludačkom bunilu od očajanja nesrećnik je čas vikao ratničke pokliče, čas proklinjao sebe, čovečanstvo i sama nebesa... Crveni plamen liže kroz gusti dim! vikao je on, demon ide protiv mene pod zastavom svoga elementa... Zli duše, nazad! Ja neću s tobom bez mojih drugova; sve, sve je tvoje, ova posada i ovi zidovi! Ti misliš da će se Fron de Bef izdvojiti da pođe sam? Ne, neverni hramovnik, razvratni De Brasi, Ulrika, podla ubojička milosnica, ljudi koji su me potpomagali u mojim poduhvatima, pseći Saksonci i prokleti Jevreji, moji zatočenici, svi, svi moraju da me prate; lepo društvo, kakvo nikad do sada nije krenulo na put u donji svet... Ha, ha, ha! I on se smejao u bunilu dok mu zasvođena tavanica ne vrati odjek... Ko se to smejao? uzviknu Fron de Bef, promenjenog raspoloženja, jer graja bitke ne spreči odjeke njegovog ludačkog smeha da se vrate u njegove uši, ko se smejao? Ulrika, jesi li ti? Govori, veštice, i ja ću ti oprostiti; jer samo ti ili đavo iz pakla možete se smejati u ovom trenutku. Odlazi, odlazi!...

Ali, bilo bi bezbožno da i dalje slikamo samrtničku postelju bogohulnika i oceubice.

VII
PAD TIRANSKOG GNEZDA

Još jednom na megdan, dragi prijatelji, još jednom,

Ili potpuno zatvorite zid sa našim mrtvim Englezima.

... A vi, čestiti jomani,

Koje je Engleska rodila, pokažite nam sada

Od kakvog ste kova — da se zakunemo

Da ste dostojni svoga porekla.

Šekspir: Kralj Henri V

Sedrik, iako nije imao veliko pouzdanje u Ulrikinu poruku, ne propusti da njeno obećanje saopšti Crnom Vitezu i Loksliju. Oni su se radovali što imaju jednog prijatelja u zamku, koji bi mogao, kad to bude potrebno, da bude sposoban da im olakša ulazak, i složiše se sa Saksoncem da treba pokušati juriš — ma kako bili nepovoljni uslovi — kao jedino sredstvo da se oslobode zatočenici koji se sada nalaze u rukama svirepog Fron de Befa.

— Ugrožena je kraljevska krv Alfredova, reče Sedrik.

— Čast jedne plemenite gospe je u opasnosti, reče Crni Vitez.

— A tako mi svetoga Hristifora na mojoj ešarpi, reče čestiti joman, kad ne bi bilo nijednog drugog razloga do spasavanje onoga jadnog vernog Vambe, ja bih stavio jednu ruku na kocku radije no da mu se povredi i dlaka na glavi.

— I ja bih tako učinio, reče fratar. Šta, gospodo! Ja sam uveren da jedna luda — mislim, vidite, gospodo, jedan lakrdijaš koji je slobodan u svome cehu i majstor u svome zanatu i ume da da toliko privlačnosti i začina peharu vina koliko to može da učini i režanj slanine, velim, braćo, da takvoj ludi nikad neće nedostajati mudri popa da se za njega pomoli bogu ili čak da se i za njega bije, ako se u nevolji nađe, sve dok ja mogu da čitam službu božju, ili da vitlam kratkim kopljem.

I pritom on zavitla svojom teškom halebardom⁹³ oko glave kao što ovčar vitla svojim lakim štapom.

— Tačno, sveti popo, reče Crni Vitez, tačno, kao da je to rekao sam sveti Dunstan... A sada, čestiti Loksli, da li bi bilo dobro da plemeniti Sedrik preuzme rukovođenje ovim napadom?

— Ja, nikako, odvrati Sedrik. Nikad ja nisam učio ni kako se zauzimaju ni kako se drže ta sedišta tiranske sile koja su Normani podigli u ovoj zemlji koja stenje... Boriću se među prvima; ali moji čestiti susedi znaju da nisam vojnik vičan ratničkoj veštini ili napadu na utvrđenja.

— Kad stvar tako stoji sa plemenitim Sedrikom, reče Loksli, ja ću veoma rado uzeti na sebe upravljanje strelcima. I možete me slobodno obesiti o moj zborni hrast, ako branioci budu u stanju da se pokažu iznad zidova, a da pritom ne budu obasuti sa onoliko strela koliko se stavlja češnjeve belog luka u božićnu šunku.

— Valjano rečeno, snažni jomane, odgovori Crni Vitez, a ako se smatra da sam ja dostojan da uzmem učešća u ovim stvarima, i ako među ovim hrabrim ljudima ima takvih koji su voljni da pođu za jednim pravim engleskim vitezom, jer sigurno tako mogu sebe nazvati, ja sam spreman, sa veštinom koju sam stekao svojim iskustvom, da ih povedem u napad na ove zidove.

Pošto su vođi tako podelili uloge, oni otpočeše prvi napad, čiji je ishod čitalac već saznao.

Kad je barbakan bio zauzet, Crni Vitez obavesti o tom srećnom događaju Lokslija, tražeći od njega u isto vreme da tako oštro pazi na zamak, da spreči branioce da ne sakupe svoje snage za jedan iznenadni ispad i povrate utvrđenje koje su bili izgubili. Vitez je naročito želeo da to izbegne, jer je bio svestan da bi se ljudi koje je on vodio, budući preki i neizvežbani dobrovoljci, nepotpuno naoružani i nenaviknuti na disciplinu, u slučaju iznenadnog napada morali boriti pod veoma nepovoljnim okolnostima sa prekaljenim vojnicima normanskih vitezova, dobro opremljenim i odbrambenim i napadnim oružjem, a koji su, nasuprot revnosti i oduševljenju opsađivača, imali puno samopouzdanje koje je posledica savršene discipline i naviknutosti na upotrebu oružja.

Vitez iskoristi zatišje da načini neku vrstu pontona ili dugačkog splava, pomoću koga je nameravao da izvrši prelaz preko jarka uprkos neprijateljskom otporu. Za to je trebalo prilično vremena koje su vođi utoliko manje žalili, što je to vreme omogućavalo Ulriki da izvrši svoj diverzioni plan u njihovu korist, ma u čemu se taj plan sastojao.

Kad je splav bio gotov, Crni Vitez se ovako obrati opsađivačima:

— Prijatelji, ništa nam ne koristi da ovde dalje čekamo; sunce se kloni zapadu — a ja imam toliko posla, da mi nije moguće da s vama ostanem još jedan dan. Sem toga, bilo bi čudo da nas ne napadnu konjanici iz Jorka, ako žurno ne ostvarimo naš cilj. Stoga, neka jedan od vas ode Loksliju i kaže mu da otpočne sa gustim gađanjem iz lukova na suprotnoj strani zamka, i neka krene napred kao da ima nameru da ga zauzme na juriš; a vi, čestita engleska srca, stojte uz mene i budite spremni da bacimo ovaj splav preko jarka čim se otvore stražnja vrata na našoj strani. Pođite smelo za mnom preko jarka, i pomozite mi da razbijem ona ulazna vrata u glavnom zidu zamka. Oni od vas kojima se ovaj posao ne sviđa, ili nisu dovoljno naoružani da bi u njemu mogli učestvovati, neka se postave na vrh spoljašnjeg utvrđenja, nek zapnu tetive do ušiju i neka obaspu strelama sve što se pojavi kao posada tamo na zidu... Plemeniti Sedriče, hoćeš li da uzmeš zapovedništvo nad onima koji ostaju ovde?

— Ne, duše mi Hervardove! reče Saksonac, ja ne umem da zapovedam; ali neka me potomstvo proklinje u grobu ako među prvima ne pođem svuda gde ti pokažeš! Ovo je moja borba, i meni dolikuje da budem u prvoj liniji.

— Pa ipak, razmisli, plemeniti Saksonče, reče vitez, ti nemaš ni pancira, ni šlema, već samo taj laki kalpak, štit i mač.

— Utoliko bolje! odgovori Sedrik utoliko ću biti lakši da se pužem uz ove zidove. I — izvini me zbog hvalisanja gospodine viteže — videćeš danas gole grudi jednog Saksonca kako se isto tako smelo izlažu u bici kao što si ikad video da to čini čelični pancir jednog Normanina.

— Onda, u ime boga, reče vitez, otvorite širom vrata i bacite splav.

Vratnice, koje su vodile od unutrašnjeg zida barbakana za jarak, i koje su odgovarale izlaznoj kapiji na glavnom zidu zamka, behu sada naglo otvorene; privremeni most bio je gurnut unapred, i odmah bačen u vodu; on se ispreči izmeću zamka i spoljašnjeg utvrđenja i predstavljaše klizav i nesiguran prelaz preko koga dva čoveka mogahu uporedo da pređu preko jarka. Znajući dobro šta znači iznenaditi neprijatelja, Crni Vitez, uz koga je odmah išao Sedrik, skoči na most i stiže do suprotne strane. Ovde otpoče da grmi svojom sekirom po kapiji zamka, zaštićen delimično od strela i kamenja koje su bacali branioci, ostacima ranijeg pokretnog mosta, koji je hramovnik porušio u svome povlačenju iz barbakana, a od koga su neki delovi još visili iznad gornjeg dela kapije. Oni koji su dolazili za vitezom nisu imali takav zaklon; dvojica behu odmah pogođeni arbaletama, a druga dvojica padoše u vodu; ostali se povukoše natrag u barbakan.

Položaj Sedrika i Crnoga Viteza bio je sada uistinu opasan, i bio bi još opasniji da ne beše postojanosti strelaca u barbakanu, koji nisu prestajali da obasipaju zidove svojim strelama, ometajući pažnju posade i omogućujući na taj način dvojici svojih vođa da predahnu, jer zaustaviše kišu strela koja bi se inače na njih sručila. Pri svemu tome, njihov je položaj bio izvanredno opasan i svakog trenutka postajao sve opasniji.

— Sram vas bilo, sve vas! vikao je De Brasi vojnicima oko sebe. Zar se vi nazivate arbaletijerima, a puštate da ona dva psa održavaju svoj položaj pod zidovima zamka? Kotrljajte na njih zaštitno kamenje sa zida! Donesite pijuke i poluge i srušite dole ovaj ogroman završni kamen! I tu pokaza na jedan težak kameni deo koji je natkriljivao grudobran.

U tom trenutku opsađivači primetiše crveni barjak nad onim uglom kule koji je Ulrika bila označila Sedriku. Snažni joman Loksli prvi ga ugleda dok je žurio prema spoljašnjem utvrđenju, nestrpljiv da vidi kako se razvija juriš.

— Sveti Đorđe! viknu on, veseli sveti Đorđe, pomozi Engleskoj! Napred, smeli jomani! Zašto ostavljate čestitog viteza i plemenitog Sedrika da sami jurišaju preko prelaza? Upadaj, ludi pope! Pokaži da umeš da se boriš za svoje brojanice — ulećite u borbu, hrabri jomani! Zamak je naš, imamo unutra prijatelje — gledajte onu zastavu, to je ugovoreni znak — Torkvilston je naš! Mislite na čast, mislite na pljačku; još jedan napor i tvrđava je naša!

Govoreći tako, on zape svoj valjani luk i posla jednu strelu pravo kroz grudi oružnika koji je, po uputstvima De Brasijevim, razlabavljivao jedan kamen sa zida da ga surva na glave Sedrika i Crnog Viteza. Jedan drugi vojnik dohvati iz ruku samrtnika gvozdenu polugu koju izdiže, i uspeo bi da razlabavi završni kamen da i on ne dobi strelu kroz šlem te pade mrtav sa zida u jarak. Oružnici behu obeshrabreni, jer izgleda da nikakav oklop nije bio siguran protiv hitaca ovog užasnog strelca.

— Zar uzmičete, podli nitkovi! uzviknu De Brasi. Dajte mi tu polugu!

I, zgrabivši je, on ponovo navali da razlabavljuje završni kamen, koji je bio tako težak da bi, ako bi bio bačen dole, ne samo uništio ostatke pokretnog mosta, koji su zaklanjali dva najistaknutija napadača, nego bi potopio i grubi splav od dasaka preko koga oni behu prešli. Svi videše opasnost, i najsmeliji, pa čak i sam snažni fratar, ne smedoše da stave nogu na splav. Triput Loksli odape strelu na De Brasija, i triput se njegova strela odbi od vitezovog čvrstog oklopa.

— Prokleta bila španska pancirna košulja! reče Loksli. Da je engleski kovač iskovao, ove bi ga strele probile kao da je od svile ili od platna. Zatim poče da dovikuje: Drugovi! prijatelji, plemeniti Sedriče, povucite se i sačekajte da padne ruševina.

Oni njegove opomene ne čuše, jer buka koju je pravio vitez svojim udarcima po stražnjim vratima zaglušila bi i dvadeset bojnih truba. Tada verni Gurt skoči napred na most od dasaka, da opomene Sedrika kakva mu kob preti, ili da je podeli sa njim. Ali njegova opomena stigla bi isuviše dockan; teški završni kamen već se ljuljao, i De Brasi, koji je još radio na tome, bio bi završio svoj posao, da uz same njegove uši ne odjeknu glas hramovnika:

— Sve je izgubljeno, De Brasi, zamak gori!

— Jesi li ti lud, kad tako govoriš? odvrati vitez.

— Sve je u velikom plamenu na zapadnoj strani. Uzalud sam pokušavao da gasim.

Sa ozbiljnom hladnokrvnošću, koja je činila osnovicu njegovog karaktera, Brijan de Boa Gilber saopšti ovu groznu vest koju njegov zaprepašćeni drug ne primi tako mirno.

— Sveci u raju! reče De Brasi, šta da se radi? Zavetujem svetome Nikoli u Limožu svećnjak od čistog zlata...

— Poštedi svoje zavetovanje, reče hramovnik, i saslušaj me. Povedi dole svoje ljude kao da ćeš izvršiti ispad; otvori stražnju kapiju. Na splavu su samo dva čoveka; baci ih u jarak i jurni preko splava do barbakana. Ja ću navaliti sa glavne kapije i napasti barbakan sa spoljašnje strane, i ako povratimo taj položaj, budi siguran da ćemo se braniti dok nam ne stigne pomoć, ili bar dok ne postignemo predaju pod časnim uslovima.

— To je dobro smišljeno, reče De Brasi, ja ću izvršiti svoj deo; hramovniče, ti me nećeš ostaviti na cedilu?

— Tako mi života i časti, neću! reče Boa Gilber. Ali požuri se, tako ti boga!

De Brasi žurno sakupi svoje ljude, jurnu dole na stražnju kapiju i naredi da se ona odmah otvori. Ali tek što to bi učinjeno, ogromna snaga Crnog Viteza prokrči put unutra i pored De Brasija i njegovih ljudi. Dvojica prvih odmah padoše, a ostali uzmakoše uprkos svih napora De Brasija da ih zaustavi.

— Psi, uzviknu De Brasi, zar da dopustite da nam dva čoveka zauzmu jedini prolaz kroz koji možemo da se spasemo?

— To je sam đavo! reče jedan oružnik, veteran, uzmičući pred udarcima svog crnog protivnika.

— Pa neka je i sam đavo, reče De Brasi, zar da bežite ispred njega u usta pakla? Zamak iza nas gori, nitkovi! Neka vam očaj da hrabrosti, ili pustite mene napred! Ja ću se sam uhvatiti u koštac sa tim borcem.

I smelo je i viteški De Brasi toga dana održao glas koji je stekao u građanskim ratovima tog užasnog doba. Zasvođeni prolaz u koji se ulazilo kroz stražnja vrata i u kome su se ova dva snažna borca ovog trenutka tukla prsa u prsa, odjekivao je od besnih udaraca što ih zadavahu jedan drugome, De Brasi svojim mačem, a Crni Vitez svojom teškom sekirom. Najzad Normanin dobi jedan udarac koji se — iako je njegova silina delimično bila ublažena štitom, jer inače De Brasi više nikad ne bi mogao da makne rukom — spusti sa takvom žestinom na njegovo teme, da se on ispruži po pločniku koliko je dug.

— Predaj se, De Brasi, reče crni borac, nagnuvši se nad njim i držeći uz prečage na šlemu kobni bodež kojim su vitezovi slali na onaj svet svoje neprijatelje, i koji nazivahu udarom milosti, predaj se, Morise de Brasi, na milost i nemilost, ili si mrtav čovek.

— Neću da se predam, odvrati De Brasi slabim glasom, nepoznatom pobediocu. Reci mi svoje ime, ili vrši svoju volju nada mnom — neće moći nikad da se kaže kako je De Brasi bio zarobljenik nekog bezimenog gejaka.

Crni Vitez prošapta nešto na uvo pobeđenome.

— Predajem se kao lojalan zarobljenik na milost i nemilost, odgovori Normanin promenivši svoj ton od ozbiljne i odlučne upornosti u ton duboke, iako mrgodne potčinjenosti.

— Idi na barbakan, reč pobedilac zapovedničkim glasom, i čekaj tamo moja dalja naređenja.

— Ali, pre svega, da ti kažem nešto, reče de Brasi, nešto što je važno da znaš. Vilfred od Ajvanha je ranjen i zarobljen, i propašće u zamku koji gori, ako mu se odmah ne pomogne.

— Vilfred od Ajvanha, uzviknu Crni Vitez, zarobljenik, i u opasnosti po život! Svaki čovek u ovom zamku odgovara mi svojim životom ako njemu bude povređena i dlaka na glavi! Pokaži mi njegovu sobu!

— Popni se ovim zavojitim stepenicama, reče De Brasi, one vode u njegovu sobu. Hoćeš li da te ja vodim? dodade pokornim glasom.

— Ne. Na barbakan, i tamo čekaj moja naređenja! Ne verujem ti, De Brasi.

Tokom ove borbe i kratkog razgovora koji je za njom sledovao, Sedrik sa jednom grupom ljudi, među kojima se isticao fratar, grunu preko mosta čim vide kako se otvaraju zadnja vrata i potisnu obeshrabrene i očajne ljude De Brasijeve, od kojih neki zatražiše milost neki pružiše uzaludan otpor, a veći deo pobeže prema dvorištu. Sam De Brasi diže se sa zemlje i baci tužan pogled za svojim pobediocem.

— Ne veruje mi! ponovi on. Ali, jesam li zaslužio njegovo poverenje?

Zatim podiže svoj mač sa pločnika, skide šlem u znak potčinjenosti, pođe prema barbakanu i predade svoj mač Loksliju koga uz put srete.

Kako se vatra širila, njeni znaci osetiše se brzo u sobi gde je na Ajvanha pazila i negovala ga Jevrejka Rebeka.

Njega je iz kratkog sna probudila borbena vreva; a njegova negovateljica, koja je na njegovu živu želju opet stala kraj prozora da gleda i da mu saopštava razvoj napada, bila je za neko vreme sprečena da posmatra sve većim zagušljivim isparenjem. Najzad, pramenovi dima prodreše u sobu — povici za vodu, koji su nadmašili čak i borbenu graju, ukazaše im na pojavu ove nove opasnosti.

— Zamak gori, reče Rebeka, gori! Šta da radimo, da se spasemo?

— Beži, Rebeka, i spasi svoj život, reče Ajvanho, jer meni već nema ljudske pomoći.

— Neću da bežim, odgovori Rebeka, mi ćemo ili biti zajedno spaseni ili ćemo zajedno propasti! Pa ipak, veliki bože! Moj otac — moj otac, šta će biti s njim?

U tom trenutku širom se otvoriše vrata odaje i pojavi se hramovnik — avetinjskog izgleda, jer njegov pozlaćeni oklop beše polomljen i krvav, a perjanica delimično počupana, delimično sagorela sa njegovog šlema.

— Našao sam te, reče on Rebeki, vidiš da održavam svoju reč da ću deliti dobro i zlo sa tobom. Ostaje samo jedna staza za spas, prokrčio sam svoj put kroz pedeset opasnosti da ti je pokažem — ustaj i odmah poći za mnom!

— Sama, reče Rebeka, neću da idem s tobom. Ako si rođen od žene, ako imaš trunku ljudskog milosrđa u sebi, ako tvoje srce nije tako tvrdo kao oklop na tvojim grudima, spasi moga starog oca, spasi ovog ranjenog viteza!

— Vitez, odgovori hramovnik sa svojim karakterističnim mirom, vitez, Rebeka, mora snositi svoju sudbinu, bilo da se ona s njim sretne u obliku mača ili plamena; a ko haje za to kako će se ili gde jedan Jevrejin sresti sa svojom sudbinom?

— Divljačni ratniče, reče Rebeka, pre ću propasti u plamenu nego primiti spas od tebe!

— Ti ne možeš da biraš, Rebeka; jedanput si me izigrala, ali niko smrtan nije to sa mnom dvaput učinio.

Rekavši to, on zgrabi prestrašenu devojku, koja ispuni vazduh svojim kricima, i odnese je u svojim rukama iz sobe uprkos njene vike, i ne obazirući se na pretnje i izazivanja koja je Ajvanho protiv njega grmeo.

— Pseto hramovničko, ljago svoga reda, pusti na slobodu tu devojku! Izdajico, Boa Gilbere, Ajvanho ti naređuje! Nitkove, imaću krv tvoga srca!

— Ne bih te našao, Vilfrede, reče Crni Vitez koji u tome trenutku uđe u sobu, da nije bilo tvoje vike.

— Ako si pravi vitez, reče Vilfred, ne misli na mene; goni onog otmičara, spasi ledi Rovenu, traži plemenitog Sedrika!

— Kad na njih dođe red, odgovori vitez od katanca. Ali, najpre ti.

I dograbivši Ajvanha, odnese ga onako isto lako kao što je hramovnik odneo Rebeku, jurnuvši sa njim na zadnja vrata. I pošto je tu predao svoj teret na staranje dvojici jomana, ponovo uđe u zamak da pomogne u spasavanju drugih zarobljenika.

Jedna kula bila je sada sva u plamenu koji je besno lizao kroz prozor i mazgalu. Ali u drugim delovima, velika debljina zidova i zasvođene tavanice soba odupirali su se širenju požara, a tu je bes ljudi još trijumfovao kao što je jedva užasniji element zavladao drugim delovima, jer, pobedioci su gonili branioce zamka iz sobe u sobu, i u njihovoj krvi zasićavali svoju osvetu koja ih je dugo nadahnjivala protiv vojnika tiranina Fron de Befa. Većina posade davala je otpor do kraja — malo ih zatraži milost — a niko je ne dobi. Vazduh je bio ispunjen jaucima i zveketom oružja; podovi su bili klizavi od krvi očajnih nesrećnika na izdisaju.

Kroz ovaj prizor zabune Sedrik je jurio tražeći Rovenu, a verni Gurt, prateći ga u stopu kroz gužvu, zaboravljao je na svoju sopstvenu sigurnost u nastojanju da otkloni udarce namenjene njegovom gospodaru. Plemeniti Saksonac imao je sreću da stigne do sobe u kojoj se nalazila njegova štićenica baš onda kada je ova bila napustila svaku nadu na spas i, sa raspećem pritisnutim u samrtnom strahu na grudi sedela očekujući trenutnu smrt. Sedrik je poveri Gurtovom staranju, da bude u sigurnosti odvedena do barbakana, jer je put dotle sada bio očišćen od neprijatelja a još ga nije presekao plamen. Kada to bi učinjeno, verni Sedrik pohita da traži svoga prijatelja Atelstena, rešen da, po cenu svake opasnosti za sebe, spase poslednji izdanak saksonskog kraljevstva. Ali pre no što je Sedrik prodro do stare dvornice u kojoj je i sam bio zarobljenik dovitljivi duh Vambin omogućio je oslobođenje i za sebe i za svoga druga u nesreći.

Kada je borbena graja nagovestila da je borba u najžešćem jeku budala otpoče da se dere iz sve snage svojih pluća.

— Sveti Đorđe, pomozi veseloj Engleskoj! Zamak je zauzet!

A da bi ti krici zvučali još strašnije, on je lupao jedno o drugo dva tri dela zarđalog oklopa koji su ležali rastureni po dvornici.

Stražar, koji je stajao u predvorju i već bio u stanju uzbune, pobeže na Vambinu dreku, i, ostavljajući za sobom otvorena vrata, odjuri da izvesti hramovnika da su neprijatelji prodrli u staru dvornicu. Za to vreme zarobljenici bez teškoće umakoše u predvorje, a odatle u dvorište zamka gde se sada odigravao poslednji prizor bitke. Tu je bio oholi hramovnik na konju, okružen nekolicinom oružnika iz posade, neki na konjima neki pešice, koji združiše svoje snage sa snagom ovoga slavnog vođe, da bi obezbedili poslednji izgled na spas koji im beše ostao. Po njegovom naređenju spušten je pokretni most, ali prolaz je već bio posednut. Strelci, naime, koji su dosad sa te strane samo uznemiravali zamak svojim strelama, čim videše kako izbija plamen i kako se spušta pokretni most, poleteše na ulaz, jedno — da spreče bekstvo posade, a drugo — da osiguraju svoj deo plena pre no što zamak izgori. S druge strane, jedan deo opsađivača koji behu prodrli kroz stražnja vrata, izbi sada u dvorište i besno jurnu na preostale branioce, koji tako odjednom behu napadnuti s obe strane.

Ali, gonjeni očajanjem, a podržavani primerom svoga neustrašivog vođe, preostali vojnici iz posade zamka borili su se sa najvećom hrabrošću, pa kako su bili dobro naoružani, uspeše nekoliko puta da potisnu napadače iako su bili u daleko manjem broju. Rebeka, stavljena na konja ispred jednog od hramovnikovih saracenskih robova, nalazila se u sredini grupe, a Boa Gilber, i pored meteža krvave bitke, pokazivaše veliku brigu za njenu sigurnost. Svaki čas je bio pored nje i zanemarujući da se sam zakloni, držao je pred njom svoj trougaoni čelični štit. Zatim je, napuštajući svoje mesto pored nje, uzvikivao svoj ratnički poklič, jurnuo napred, oborio na zemlju najistaknutije napadače, i u istom trenutku bio ponovo pokraj uzde njenoga konja.

Atelsten, koji je, kako je čitaocu poznato, bio trom, ali ne i kukavica, primeti žensku priliku koju je hramovnik zaklanjao i nije ni posumnjao da je to Rovena i da je hramovnik odvodi sa sobom uprkos svakog otpora koji bi se mogao pružiti.

— Duše mi svetoga Edvarda, reče an, izbaviću je, izbaviću je od onoga preoholog viteza, a on će od moje ruke poginuti.

— Razmisli šta činiš, doviknu Vamba. Hitra ruka uhvati žabu umesto ribe; ludačke mi kape, ono uopšte nije moja gospođa Rovena — pogledaj samo njene crne uvojke! Pa ako ne razlikuješ crno od belog, možeš biti i vođ, ali ja za tobom ne idem — ne dam da mi se polome kosti, ako ne znam za koga se to čini. I još nešto, ti si bez oklopa. Imaj na umu da svilena kapa ne zadržava čeličnu oštricu! Neka ti bude! Ko voljno skače u vodu, voljno će se i udaviti. Deus vobiscum, veoma hrabri Atelstene! završi on puštajući kraj Saksončeve dolame.

Da dograbi jedan buzdovan sa pločnika, gde je ležao pored jednog samrtnika iz čije je ruke baš ispao, da jurne na hramovnikovu bandu i da brzo razmahne desno i levo obarajući na zemlju po jednog vojnika svakim udarcem, — to je za Atelstenovu veliku snagu, povećanu sada neobičnim besom, bio posao od samo jednog trenutka; i on se ubrzo nađe na dva jarda od Boa Gilbera i gromkim glasom izazva ga na borbu.

— Okreni se, verolomni hramovniče! Pusti tu devojku koju nisi dostojan ni da dodirneš! Okreni se, člane jedne bande ubojičinih i licemernih razbojnika!

— Psino! viknu hramovnik škripeći zubima. Naučiću te kako se huli na sveti red sionskog hrama! I govoreći tako okrenu svoga konja i izvi se u sedlu prema Saksoncu, podiže se u uzengijama da potpuno iskoristi visinu svoga konjaničkog položaja, i spusti jedan strašan udarac na Atelstenovu glavu.

Dobro reče Vamba da svilena kapa ne zadržava čelično sečivo. Tako je oštro bilo hramovnikovo oružje, da preseče, kao vrbov prut, tvrdu i okovanu držalju buzdovana koji zlosrećni Saksonac podiže da bi vratio udarac, i, kad se spusti na njegovu glavu, sravni ga sa zemljom.

— Ha! uzviknu Boa Gilber, tako prolaze klevetnici vitezova hramovnika! Iskoristivši zaprepašćenje koje je nastalo usled Atelstenovog pada i doviknuvši glasno: Za mnom, ko hoće da se spase! jurnu preko mosta rasterujući strelce koji su hteli da ga zaustave. Za njim poleteše njegovi Saraceni i pet šest oružnika na konjima. Hramovnikovo povlačenje bilo je opasno zbog mnogobrojnih strela izbačenih na njega i njegovu grupu, ali ga to ne spreči da odjuri naokolo do barbakana misleći da se to utvrđenje, prema ranijem planu, možda nalazi u rukama De Brasija.

— De Brasi! De Brasi! vikao je, jesi li tu?

— Tu sam, odgovori De Brasi, ali kao zarobljenik.

— Mogu li da te izbavim? doviknu Boa Gilber.

— Ne, odgovori De Brasi, predao sam se na milost i nemilost. Biću lojalan zarobljenik. Spasavaj se, okolo lete sokolovi, prebaci se preko mora, više ne smem da ti kažem.

— Dobro, odvrati hramovnik, kad već hoćeš da ostaneš gde si, zapamti da sam iskupio zadatu reč. Nek lete sokolovi gde god im je drago, mislim da će zidovi preceptorije Tempelstov biti siguran zaklon; ja idem tamo kao čaplja u svoje gnezdo!

Rekavši to, on odjuri sa svojim pratiocima.

Oni u zamku, koji se ne dočepaše konja, nastaviše da se očajnički biju sa pobediocima i posle odlaska hramovnikovog, ali više zato što su znali da neće biti pošteđeni, no što su se nadali da će se spasti. Vatra se brzo širila po svima delovima zamka, kad se Ulrika, koja je bila potpalila, pojavi na jednoj kuli, nalik na kakvu starinsku furiju, pevajući jednu ratničku pesmu kao što su nekada na bojnom polju pevali skaldi⁹⁴ paganskih Saksonaca. Duga razbarušena seda kosa padala joj je niz leća, u očima joj se mešalo ushićenje od zadovoljene osvete sa vatrom bezumlja; mahala je preslicom u ruci, kao da je jedna od suđaja što predu i prekraćuju nit ljudskog života. Predanje je očuvalo nekoliko divljačkih strofa varvarske himne koju je ona sad pevala usred toga prizora ognja i pokolja:

1

Oštrite čelik sjajni,

Sinovi zmaja belog!

Zapali zublju,

Hengistova kćeri!

Čelik ne sija zato da se na gozbi upotrebi,

Tvrd je, širok i oštro zašiljen;

Zublja se ne nosi u ložnicu neveste,

Ona se dimi i plavetno od sumpora sija.

Oštrite čelik, gavran grakće!

Palite buktinju. Cernbok doziva!

Oštrite čelik, sinovi zmaja!

Pali buktinju, kćeri Hengistova!

2

Crni se oblak spustio na zamak tenov;

Orao krešti — jaše na grudima oblaka.

Ne krešti, sivi jahaču na crnome oblaku,

Tvoja je gozba spremna!

Devojke iz Valhale izgledaju —

Hengistov rod šalje im goste.

Rastresite vitice crne, devojke iz Valhale!

I udrite od veselja u timpane zvučne!

Mnogi oholi korak uputio se u dvornice vaše,

Mnoga glava pod šlemom.

3

Tamno se spustilo veče na zamak tenov,

Crni se oblaci sakupljaju oko njega,

Brzo će oni biti crveni kao junačka krv!

Razarač šuma očešaće o njih crvenu krestu svoju.

On, što dvorce proždire,

Široko razvija svoj rasplamsali barjak,

Crven, veliki, mračan,

Nad borbom junaka:

Njegova je radost mačeva zveket i štitova lomnjava,

On voli da liže penušavu krv što iz rana lopti.

4

Svi će izginuti Mač raseca šlem;

Čvrst oklop kopljem je probijen;

Vatra proždire prebivalište kneževa,

Ubojne sprave uništavaju grudobran.

Svi će izginuti!

Nestalo je Hengistovog roda

Ne zna se više za Horzino ime!

Ne gubite hrabrost pred svojom sudbinom, sinovi mača!

Nek vaše oštrice krv kao vino piju,

Pirujte na gozbi pokolja,

Pri svetlosti dvornica u plamenu!

Nek mačevi budu vam snažni dokle krv vaša je topla,

I ne štedite iz sažaljenja ili iz straha,

Jer osveta samo jedan imade nas;

I silna mržnja prolazi!

Poginuću i ja!

Ogroman plamen savladao je sada sve prepreke i dizao je prema večernjem nebu svoju moćnu i žarku buktinju koja se nadaleko videla. Kula za kulom rušila se sa užarenim krovom i gredama; borci zbog toga moradoše da napuste dvorište. Pobeđeni, od kojih je vrlo malo preživelo, raštrkaše se i umakoše u obližnju šumu. Pobedioci, sakupljeni u velike grupe, gledali su sa divljenjem i strahom u plamen na kome su se njihovi redovi i njihovo oružje presijavali tamnocrveno. Ludačka prilika Saksonke Ulrike dugo se videla na visokom mestu koje je bila izabrala. Mlatarala je rukama u divljem ushićenju, kao da vladarski upravlja ognjem koji je sama podlegla. Najzad, sa užasnim treskom sruši se čitava kula i ona nađe smrt u plamenu koji je uništio i njenog tiranina. Nastade jeziv tajac jer zamuknu žagor naoružanih ljudi koji nekoliko trenutaka ni prstom ne mrdnuše sem koliko da se prekrste. A zatim odjeknu Lokslijev glas:

— Kliknite, jomani! Nema više tiranske jazbine! Nek svak donese svoj plen na naše zborište pod zbornim hrastom u Harthilskoj šumi; jer tu ćemo u osvit dana izvršiti pravičnu podelu među ljudima iz naših družina, zajedno sa našim saveznicima u ovom velikom osvetničkom podvigu.

VIII
PACTAHAK

Veruj mi da svako stanje mora da ima svoj poredak:

Kraljevine imaju uredbe, gradovi svoje statute;

Pa čak i divlji hajduk, u šumi,

Ima izvesno osećanje građanske discipline;

Jer još od vremena kada je Adam nosio smokvin list

Nije čovek sa čovekom u društvenoj zajednici živeo,

A da zakoni nisu bili donošeni da tu zajednicu učine prisnijom.

Stari komad

Zarudela je zora na proplancima hrastove šume. Zelene grane blistaju se svojim rosnim biserom. Košuta je vodila svoju mladunčad iz šipražja visoke paprati na čistije prostore u zelenoj gori, a nigde nije bilo lovca da vreba ili da zaustavi snažnog jelena koji je koračao na čelu rogatog stada.

Hajduci su bili sakupljeni oko zbornog hrasta u Harthilskoj šumi, gde su proveli noć okrepljujući se od tegoba opsade, jedni vinom drugi snom, a neki slušajući i prepričavajući događaje dana i prebrajajući gomile plena koji je njihov uspešni poduhvat stavio na raspolaganje njihovom vođi.

Plen je doista bio veliki; jer, i pored toga što je dosta stvari propalo u plamenu, mnogo posuđa, bogatih oklopa i sjajnog odela spaseno je požrtvovanošću neustrašivih hajduka, koji se nisu bojali nikakve opasnosti kada je takva nagrada bila u izgledu. Ali, tako su strogi bili zakoni njihove zajednice, da se niko nije usućivao da prisvoji nijedan deo plena, koji je bio donošen u zajednicu da bi se stavio na raspolaganje vođi.

Zborno mesto bilo je pod jednim drevnim hrastom, ali to nije bio onaj pod koji je Loksli doveo Gurta i Vambu u ranijem našem pričanju, već jedan drugi, koji se nalazio u središtu jedne šumske udoljice na pola milje od razorenog zamka Torkvilstona. Tu Loksli zauze svoje sedište — neku vrstu prestola od busenja, podignutog pod isprepletenim granama velikog hrasta, a njegovi šumski drugari sakupiše se oko njega. On pokaza Crnom Vitezu mesto s desne, a Sedriku s leve strane pored sebe.

— Oprostite mi moju slobodu, plemenita gospodo, reče on, ali ja sam vladar nad ovim proplancima — oni su moja kraljevina; a ovi moji divlji podanici malo bi hajali za moju vlast, kad bih ja u mojim posedima ustupio svoje mesto ma kome smrtnom čoveku... Pa, gospodo, da li je kogod video našeg kapelana? Gde je naš šunjalo fratar? Službom božjom najbolje se otpočinje radni dan kod hrišćana.

Niko, međutim, ne beše video popu iz Kompanhersta.

— Ne daj bože zla! reče hajdučki poglavica. Nadam se da se veseli pop malo duže zadržao kraj bureta s vinom. Ko ga je video posle zauzeća zamka?

— Ja, reče Miler. Primetio sam ga kako posluje oko vrata jednog podruma; kleo se svima svecima u kalendaru da će oprobati ukus Fron de Befovog gaskonjskog vina.

— Valjda su sveci, koliko ih tamo ima, reče poglavica, pazili da ne povuče isuviše duboko iz vinskog bureta, i da ne pogine kad se zamak sruši! Idi, Mileru! Povedi dovoljno ljudi, pretraži mesto gde si ga poslednji put video, i sipaj vodu iz jarka na užarene ruševine... Pre ću sve ispremetati, kamen po kamen, nego da izgubim mog kusog fratra.

Po broju ljudi koji pohitaše da izvrše ovaj zadatak, a naročito kad se ima u vidu da je taman trebalo da se pristupi značajnoj podeli plena, može se zaključiti koliko je družini hajduka ležala na srcu bezbednost njihovog duhovnog oca.

— A mi za to vreme da svršimo naš posao, reče Loksli, jer kad se ovo smelo delo raščuje, bande De Brasija, Malvoazena i drugih Fron de Befovih saveznika krenuće na nas, i dobro bi bilo, naše bezbednosti radi, da se povučemo iz ovih krajeva... Plemeniti Sedriče, dodade on okrećući se Saksoncu, ovaj plen podeljen je na dva dela; izaberi onaj koji ti se više sviđa, kao nagradu tvojim ljudima za učešće u ovom odvažnom poduhvatu.

— Dobri jomane, odvrati Sedrik, moje je srce pritisnula tuga. Plemenitog Atelstena od Koningsburga nema više! Njegovom krvlju ugašena je jedna iskra koja se nikakvim ljudskim dahom više zapaliti ne može! Moji ljudi, sem nekolicine koji su ovde sa mnom, čekaju samo na mene pa da prenesu njegove časne zemne ostatke do večne kuće. Ledi Rovena želi da se vrati u Rotervud, i nju treba da prati dovoljno oružanih ljudi. I stoga je trebalo da sam već napustio ovo mesto; ali čekao sam — ne da učestvujem u podeli plena, jer, tako mi pomogli bog i sveti Vitold, niti ću ja niti iko od mojih primiti i jednu stvar, makar vredela samo jednu paru — čekao sam samo da tebi i tvojim smelim jomanima izrazim zahvalnost što nam spasoste život i čast.

— Ne, ne, reče hajdučki starešina, mi smo u najboljem slučaju obavili samo polovinu posla; uzmi od plena makar koliko da nagradiš svoje susede i svoje pratioce.

— Dovoljno sam bogat da ih nagradim svojim sopstvenim blagom, odgovori Sedrik.

— A poneki su, reče Vamba, bili dovoljno mudri da se sami nagrade; ne odlaze svi praznih šaka. Ne nosimo svi mi ludačku kapu.

— Dobro su učinili, reče Loksli. Naši zakoni važe samo za nas.

— A ti, jadno moje momče, reče Sedrik okrenuvši se ludi i zagrlivši ga, kako da nagradim tebe, što se nisi plašio da pođeš u lance i u smrt umesto mene! Kad me svi behu napustili, moja jadna luda ostade mi verna!

Suza zablista u oku surovog tena dok je to govorio — jedan znak osećajnosti koji čak ni Atelstenova smrt ne izmami; ali bilo je nečega u poluinstinktivnoj odanosti njegovog lakrdijaša što je njegovo biće ganulo još dublje nego i sama žalost.

— Ne tako, reče luda izvlačeći se iz zagrljaja svoga gospodara; ako ti moje usluge plaćaš vodom iz svojih očiju, onda i luda mora da plače da bi ti pravio društvo, a šta će onda biti sa njegovim pozivom? Nego, čiko, ako bi doista hteo da me obraduješ, molim te oprosti mome drugaru Gurtu koji je ukrao nedelju dana tvoje službe da bi je dao tvome sinu.

— Da mu oprostim! uzviknu Sedrik. I oprostiću mu i nagradiću ga! Klekni, Gurte. Svinjar je u tren oka bio na kolenima pred nogama svog gospodara. Ti više nisi feudalni rob, reče Sedrik dodirnuvši ga palicom. Ti si punopravan slobodan čovek u gradu i van grada, u šumi kao i u polju. Poklanjam ti jedno imanje od oko trideset hektara u mojim posedima u Valbrahemu, od mene i od mojih, tebi i tvojima, sada i zauvek; i prokletstvo božje na glavu onome ko ovo porekne!

Svestan da više nije rob već slobodan čovek i zemljoposednik, Gurt skoči na noge, i dva puta podskoči uvis skoro koliko je visok.

— Kovača i turpiju, viknu on, da skine ogrlicu sa vrata slobodnog čoveka! Plemeniti gospodaru! Tvojim darom udvostručena je moja snaga, i dvostruko ću se boriti za tebe! U mojim grudima je sada slobodan duh... Ja sam drukčiji čovek i sebi i svima okolo. Hej, Fankse! nastavi on, jer ovo verno pseto, videći svoga gospodara tako oduševljenog, otpoče da skače na njega, da mu izrazi kako i ono u tome učestvuje, poznaješ ai još svoga gazdu?

— Oh, izusti Vamba, Fanks i ja poznajemo te još uvek, Gurte, iako mi i dalje moramo da nosimo ogrlicu; samo, ti ćeš izgleda zaboraviti i nas dvojicu i samoga sebe.

— Doista ću pre zaboraviti samoga sebe, no što bih zaboravio tebe, verni druže, reče Gurt, a kad bi sloboda bila za tebe, Vamba, gospodar te ne bi bez nje ostavio.

— Ne, ne, reče Vamba nemoj misliti da ti zavidim, brate Gurte; kmet sedi kraj ognjišta u dvornici, kad slobodan čovek mora na bojište. I kako ono reče Oldhelm od Malmsberija: „Bolje je ludak na gozbi nego mudrac u okršaju.“

U to se začu konjski topot, i pojavi se ledi Rovena, a oko nje nekoliko konjanika i još veća grupa pešaka, koji su veselo mahali svojim kopljima i kloparali sekirama, radosni zbog njenog oslobođenja. A ona, bogato odevena, na konju tamnodoratastom, beše povratila svu dostojanstvenost držanja, i samo je njeno neobično bledilo pokazivalo pretrpljene patnje. Sa njenog ljupkog lica, iako setnog, zračila je nada za budućnost kao i zahvalno priznanje za oslobođenje... Znala je da je Ajvanho u sigurnosti i da je Atelsten mrtav. Prvo saznanje ispunjavalo je najiskrenijim ushićenjem; a ako se nije baš sasvim radovala zbog drugog, moglo joj se oprostiti što je osećala svu korist oslobođenja od daljeg proganjanja u jedinoj stvari u kojoj se ikad sukobila sa svojim staraocem Sedrikom.

Kad Rovena okrete svoga konja prema Lokslijevom sedištu, smeli joman sa svim svojim drugovima, kao po opštem nagonu uljudnosti, ustade da je pozdravi. Rumen joj udari u obraze kad prijateljski mahnu rukom i pokloni se tako da se njeni lepi i rastresiti uvojci za trenutak pomešaše sa lepršavom grivom njenog konja. Sa nekoliko prikladnih reči ona izrazi svoju obvezanost i zahvalnost Loksliju i ostalim svojim izbaviocima.

— Bog vas blagoslovio, čestiti ljudi, završi ona. Bog i božja majka blagoslovili vas i nagradili vas što ste se hrabro izlagali opasnosti za stvar ugnjetenih! Ako ma ko od vas nekad bude gladan, neka zna da kod Rovene ima hrane — ako bude žedan, ima ona dosta buradi vina i crnog piva — a ako vas Normani prognaju iz ovih šuma, ima Rovena svoje šume, po kojima njeni izbavioci mogu po volji loviti, i u kojima nadzornik nikad ne pita čija je strela oborila košutu.

— Hvala, plemenita gospo, reče Loksli, hvala ti u ime moje družine i u ime moje. Ali, za nas je nagrada već i samo to što smo te izbavili. Mi, što živimo po šumama, počinimo po neko surovo delo, a spasavanje ledi Rovene može nam poslužiti kao olakšavajuća okolnost.

Poklonivši se još jednom sa konja, ledi Rovena htede da krene, ali, zadržavajući se još koji trenutak dok Sedrik, koji je nameravao da je prati, takođe opraštao, ona se neočekivano nađe sasvim blizu zarobljenoga De Brasija. On je stajao pod jednim drvetom, duboko zamišljen, sa rukama skrštenim na grudima, i Rovena se nadala da će neprimećeno proći pored njega. Međutim, on diže glavu i kad primeti njeno prisustvo, duboka rumen stida obli njegovo lepo lice. Stajao je jedan trenutak veoma neodlučan; zatim, kročivši napred, uhvati njenog konja za uzdu i savi koleno pred njom.

— Hoće li ledi Rovena da udostoji pogledom jednog zarobljenog viteza — jednog obeščašćenog vojnika?

— Gospodine viteže, odgovori Rovena, u poduhvatima kao što su vaši, pravo beščašće ne leži u neuspehu, nego u uspehu.

— Pobeda bi trebalo da umekša srce, odgovori De Brasi. Recite mi bar da ledi Rovena oprašta nasilje koje je izazvala jedna zlokobna strast, pa će uskoro videti da De Brasi zna kako da joj služi na plemenitiji način.

— Praštam vam, gospodine viteže, reče Rovena, kao hrišćanka.

— To znači, reče Vamba, da mu uopšte ne prašta.

— Ali nikad ne mogu oprostiti bedu i očaj koje je vaša ludost prouzrokovala, nastavi ledi Rovena.

— Puštaj gospinu uzdu, reče Sedrik dolazeći. Sjajnoga mi sunca iznad nas, kad ne bi bilo sramota, prikovao bih te za zemlju svojim džilitom; ali, budi uveren, Morise de Brasi, da ćeš ispaštati za svoj udeo u ovom podlom delu.

— Nikakvoj se opasnosti ne izlaže onaj ko preti zarobljeniku, reče De Brasi, ali, kad je kod Saksonaca bilo trunke uljudnosti?

Zatim, povukavši se dva korak unazad, on propusti ledi Rovenu da prođe.

Pre no što krete, Sedrik izrazi svoju naročitu blagodarnost Crnom Zatočniku, i srdačno ga pozva da pođe s njim do Rotervuda.

— Znam, reče on, da vi, vitezovi lutalice, želite da nosite svoje bogatstvo na vrhu svog koplja, i ne marite za zemlju i druga dobra; ali rat je ćudljiva dragana, a dom je pokatkad poželjan i za borca čiji je zanat putovanje. Ti si stekao domaće ognjište u dvornicama Rotervuda, plemeniti viteže. Sedrik ima dovoljno bogatstva da popravi nezgode sreće, a sve ono što on poseduje stoji na raspolaganju njegovom izbaviocu.

— Sedrik me je već učinio bogatim, reče vitez. Pokazao mi je vrednost saksonske vrline. Doći ću u Rotervud, čestiti Saksonče, i to vrlo brzo; ali za sada, hitni poslovi zadržavaju me od tvojih dvornica. Možda ću, kad dođem, zatražiti od tebe jednu ljubaznost koja će staviti na iskušenje tvoju plemenitost.

— Tvoj zahtev je ispunjen, pre no što je i izrečen, odvrati Sedrik, stegnuvši srdačno Crnome Vitezu ruku u pancirnoj rukavici. Već je ispunjeno, pa makar se ticalo i polovine moga bogatstva.

— Ne zalaži svoje obećanje tako olako, reče vitez od katanca. Pa ipak, nadam se da ću dobiti traženi poklon. A dotle, ostaj s bogom!

— Još nešto, dodade Saksonac. Za vreme pogreba plemenitog Atelstena, prebivaću u dvornicama njegovog zamka od Koningsburga. One će biti otvorene svima koji dođu da uzmu učešća na daći; i, govorim u ime plemenite Edite, majke palog kneza, one nikad neće biti zatvorene za onoga koji se zalagao tako junački, iako bezuspešno, da spase Atelstena iz normanskih lanaca i od normanskog čelika.

— Oh, oh, izusti Vamba, koji je ponovo preuzeo svoju službu kod svoga gospodara, biće tu retkih jela — šteta što plemeniti Atelsten ne može da se gosti na svom sopstvenom pogrebu. Ali, on, produži budala, podižući ozbiljno oči prema nebu, ruča sada u raju, i bez sumnje valjano ukazuje čast rajskoj trpezi.

— Mir, i polazi, reče Sedrik, pošto je njegova srdžba zbog ove neumesne šale bila obuzdana sećanjem na skorašnje Vambine usluge. Rovena ljupko mahnu doviđenja vitezu od katanca, Saksonac mu požele srećan put, i oni krenuše jednim širokim šumskim proplankom.

Tek što oni odoše, pojavi se ispod zelenog granja svečana pratnja, lagano zaobiđe oko šumske udoljice i ode u istom pravcu kao i Rovena i njeni pratioci. Sveštenici iz jednog obližnjeg manastira, očekujući bogate poklone, ili podušje, koje je Sedrik obećao, išli su za kolima u koja je bilo položeno Atelstenovo telo i pevali crkvene pesme, dok su kola tužno i lagano vukli njegovi vazali u zamak od Koningsburga, da se tamo položi u grob Hengista, od koga je umrli vodio svoje dugačko poreklo. Mnogi njegovi vazali behu se skupili na vest o njegovoj smrti, i pratili su njegov kovčeg bar sa svim spoljašnjim znacima utučenosti i bola. Opet hajduci ustadoše na noge i odadoše istu grubu poštu smrti kao što su maločas ukazali lepoti — tiho pojanje i pogruženi korak sveštenika podseti ih na njihove drugove pale u minulom okršaju. Ali takva sećanja ne traju dugo kod onih koji vode opasan i pustolovan život, i još pre no što zvuci posmrtnih pesama izumreše u vetru, hajduci opet bejahu zaposleni podelom plena.

— Čestiti viteže, reče Loksli Crnom Zatočniku, bez čije srčanosti i moćne mišice bi naš poduhvat pretrpeo neuspeh, hoćeš li da uzmeš sa ove gomile plena što ti se najviše dopada i što bi te sećalo na ovo moje zborno drvo?

— Primam ponudu, reče vitez, onako isto otvoreno kao što je učinjena; i molim za dozvolu da raspolažem sa Morisom de Brasijem po svome nahođenju.

— On je već tvoj, reče Loksli, i to je njegova sreća! Jer bi inače tiranin počastvovao najvišu granu ovoga hrasta, sa svim svojim slobodnim drugarima koje bismo mogli da sakupimo, i koji bi visili oko njega gusto kao žir... On je tvoj zarobljenik, i bezbedan je iako je ubio moga oca.

— De Brasi, reče vitez, slobodan si; odlazi. Onaj čiji si zarobljenik, smatra nedostojnim da se sveti sitnom zlobom za ono što je prošlo.

Ali, pazi se u budućnosti, da ti se ne dogodi najgore. Morise de Brasi, velim ti, pazi se!

De Brasi se pokloni duboko i bez reči, i taman je hteo da se povuče, kad jomani osuše na njega glasne grdnje i ismevanja. Oholi vitez odmah stade, okrete se, prekrsti ruke, ispravi se u punoj visini, i uzviknu:

— Mir, vi lajavi psi! Vi što urlate, a ćutali ste dok je jelen gonjen. De Brasi prezire vašu porugu kao što bi prezreo i vaša odobravanja... U šipražje i u pećine, lupeži hajdučki! I kušujte kad se samo i na jednu milju od vaših jazbina govori viteški i plemenito!

Ovaj prkos u nevreme mogao je De Brasiju doneti pljusak strela, da to žurno i zapovednički ne spreči hajdučki starešina. Vitez dočepa za uzde jednog potpuno opremljenog konja, od onih koji su bili dovedeni iz staja Fron de Befa i predstavljali značajan deo plena. Kad se malo utiša graja izazvana ovim nemilim događajem, hajdučki starešina skide sa ramena bogati rog i ešarpu koje je tu skoro zadobio u streljačkim utakmicama kod Ašbija.

— Plemeniti viteže, reč on vitezu od katanca, ako ti nije zazorno da rog koji je nekad nosio jedan engleski joman primiš i time mu ukažeš počast, molim te zadrži ga kao uspomenu na svoje hrabro držanje — i, ako ti se desi da se nađeš u teškim prilikama u ma kojoj šumi izmeću Trenta i Tisa, kao što se to često dešava hrabrom vitezu, duni tri zvuka u ovaj rog, ovako: tra-lira-la, pa će se možda naći pomagači i izbavioci.

On zatim dunu u rog i ponovi nekoliko puta poziv koji je opisao, dok vitez ne zapamti zvukove.

— Mnogo ti hvala za tvoj dar, smeli jomane, reče vitez. A bolju pomoć od tvoje i tvojih drugova ja ne bih nikad tražio, pa ma to bilo i u krajnjoj nevolji.

A zatim on odsvira poziv tako da šuma odjeknu.

— Dobro i jasno si duvao, reče joman. Đavo me odneo ako ti nisi isto tako vičan lovu kao i ratu! Kladio bih se da si dobro obarao divljač u svoje vreme... Drugovi, zapamtite ova tri zvuka — to je poziv viteza od katanca; i ko taj zvuk čuje, a ne požuri da mu se u nuždi nađe, toga ću lično izbaciti iz družine, zajedno sa njegovim lukom.

— Živeo naš vođ! povikaše jomani, živeo Crni Vitez od katanca! Daj bože da mu uskoro zatreba naša usluga, da bi video kako ćemo mu od srca u pomoć priteći.

Zatim Loksli pristupi podeli plena, i izvrši to sa najpohvalnijom nepristrasnošću. Jedna desetina celokupne pljačke bi izdvojena za crkvu i u pobožne svrhe; zatim je jedan deo odvojen za neku vrstu javne blagajne; jedan deo namenjen je udovicama i deci palih drugova ili da se potroši na službe božje za duše onih koji za sobom nisu ostavili porodice. Ostalo je razdeljeno među hajduke, prema njihovom rangu i zasluzi; a sud starešine, u svima spornim pitanjima koja bi iskrsla, izrican je veoma mudro i bio primljen sa najvećom poslušnošću. Crni Vitez nije bio malo iznenađen videvši kako se sudi u jednom tako bezakonom stanju među sobom ophode tako ispravno i pravično; i sve ostalo što je primetio poveća njegovo mišljenje o pravičnosti i zdravom razumu njihovog vođe.

Kad je svako dobio svoj deo plena, i dok je blagajnik, u pratnji četvorice snažnih jomana, prenosio na neko skriveno mesto ono što pripada zajednici, deo namenjen za crkvu još je stajao netaknut.

— Želeo bih, reče vođ, da već čujem vesti o našem veselom kapelanu; on nikad nije bio odsutan kad je trebalo blagosloviti pečenje ili razdeliti plen; i njegova je dužnost da se brine za ovaj desetak našeg uspešnog poduhvata. Možda ta dužnost pomaže unekoliko da se pokriju neke njegove kanonske neurednosti. Sem toga, ja imam kao zarobljenika, tu u blizini, jednog njegovog svetog brata, i bio bih vrlo zadovoljan da mi fratar pomogne da sa njim postupim kako dolikuje — veoma se brinem za sudbinu vetropira popa.

— Bilo bi mi veoma žao, reče vitez od katanca, jer sam mu ja obavezan za srdačno gostoprimstvo jedne vesele noći u njegovoj ćeliji. Hajdemo do ruševina zamka; možda ćemo tamo saznati nešto o njemu.

Dok su oni tako govorili, vesela graja među jomanima objavi dolazak onoga za koga se behu uplašili; oni čuše snažni glas samog fratra mnogo pre nego što opaziše njegovu krupnu ličnost.

— Sklonite mi se s puta, vesela braćo, vikao je on, načinite mesta vašem duhovnom ocu i njegovom zarobljeniku. Dreknite još jednom dobrodošlicu! Dolazim plemeniti vođo, kao orao sa plenom u kandžama... I probivši se kroz krug jomana, usred smeha onih koji su stajali okolo, on se pojavi u veličanstvenom trijumfu, sa teškom partizanom⁹⁵ u jednoj ruci, dok je u drugoj držao povodnik čiji je jedan kraj bio privezan oko vrata nesrećnog Isaka od Jorka, koga je, povijenog od jada i užasa, pobedonosno vukao sveštenik i glasno vikao: Gde je Alana-Del, da me opeva u baladi, ili bar u običnoj pesmi? Svetoga mi Hermangilda, taj drečavi stihoklepac nikad nije tu kad ima kakva pogodna tema da se opeva junaštvo!

— Kusi pope, reče starešina, ti si jutros bio na mokroj službi, iako je ovako rano. Za ime svetoga Nikole, ko ti je to?

— Jedan zarobljenik moga mača i moga koplja, plemeniti poglavico, odgovori popa od Kompanhersta, moga luka i moje halebarde, tačnije rečeno; pa ipak ja sam ga svojom teologijom iskupio iz još goreg ropstva. Govori, Jevrejine, zar te nisam iskupio od Satane? Zar te nisam naučio Vjeruju, Očenaš i Zdravo Marija? Zar nisam proveo celu noć pijući u tvoje zdravlje i objašnjavajući ti svete tajne?

— Za ime božje! jeknu siromah Jevrejin, zar niko neće da me izbavi iz ruku ovog ludog... mislim, ovog svetog čoveka?

— Kako, Jevrejine? upita fratar preteći, zar poričeš, Jevrejine? U pamet se, ako ponovo padneš u svoje bezverje, iako nisi prase sisanče — a voleo bih da imam jedno takvo da sa njim prekinem svoj post — ipak nisi suviše žilav da budeš ispečen! Budi popustljiv, Isače, i ponavljaj za mnom reči: „Ave Marija ..

— Ne, nećemo skrnavljenje vere, šašavi pope, reče Loksli, bolje nam pričaj gde si našao svog zarobljenika.

— Svetoga mi Dunstana, reče fratar, našao sam ga tamo gde i bolju robu! Ušao sam u podrume da vidim šta bi se otuda moglo spasiti; jer, iako pehar kuvanog vina sa začinima predstavlja večernji napitak za cara, bilo bi harčenje, činilo mi se, pustiti da se toliko plemenite tečnosti najedanput zagreje; i ja dohvatih jedno burence sekta, i htedoh da pođem da potražim još pomoći od ovih lenjih nitkova, koje uvek treba tražiti kad valja da se učini kakav junački podvig, kad odjednom primetih jedna okovana vrata. Aha! pomislih, ovde se nalazi najodabraniji sok u čitavoj ovoj tajnoj grobnici; a hulja podrumar, ometen u svome poslu, zaboravio je ključ u vratima. Stoga uđoh unutra, ali ne nađoh ništa drugo sem nešto zarđalih lanaca i ovoga Jevrejina, koji mi se odmah predade kao zarobljenik na milost i nemilost. Ja sam se osvežih jednim penušavim peharom sekta posle zamora od posla sa nevernikom, i povedoh svog zarobljenika, kad tresak za treskom, kao tutanj groma i sevanje munja, ispretura građevinu jedne spoljašnje kule, bogorodica proklela njihove ruke što je ne izgradiše tvrđu, i ruševine nam zakrčiše put. Tutanj rušenja kula nizao se jedan za drugim — i ja napustih misao o životu; i smatrajući kao beščašće za čoveka moga poziva da ode sa ovoga sveta u društvu sa Jevrejinom, podigoh svoju halebardu da mu prospem mozak; ali sažalih se na njegovu sedu kosu, i pomislih da je bolje da spustim koplje i da se latim svog duhovnog oružja, te da ga preobratim hrišćanstvu. I zbilja, blagoslovom svetoga Dunstana, seme bi posejano na dobro zemljište; i samo zato što sam mu govorio o svetim tajnama čitave noći, i što sam u neku ruku postio, jer ono malo gutljaja sekta kojim sam izoštravao svoj um jedva vredi i pominjati, meni se glava skoro zavrtela, čini mi se... Ali bio sam sasvim iscrpljen... Gilbert i Vibald znaju u kakvom su me stanju našli — sasvim i naprosto iscrpljenog.

— Mi možemo da posvedočimo, reče Gilbert, jer kad smo raščistili ruševine i uz pomoć svetoga Dunstana osvetlili tamničke stepenice, nađosmo poluprazno bure sekta, polumrtvog Jevrejina i kaluđera više nego poluiscrpljenog, kako on to i sam kaže.

— Vi ste nitkovi, vi lažete! uvređeno odgovori kaluđer. Vi i vaši proždrljivi drugovi popili ste sekt, i nazvali to svojom jutarnjom kapljicom — boga ne znao, ako ga nisam čuvao za rođeno grlo našeg starešine. Ali, šta to mari? Jevrejin je preobraćen, i razume sve što sam mu rekao, vrlo približno, ali baš i ne sasvim, kao što razumem i ja sam.

— Jevrejine, reče poglavica, je li to tačno? Jesi li se odrekao svoga bezverja?

— Kad bih ja našao samo toliko milosti u vašim očima, reče Jevrejin, koliko nisam zapamtio nijednu reč od onoga što mi je časni prelat govorio čitave ove užasne noći! Oh, od samrtnog straha, tuge i užasa bio sam izvan sebe, tako da bi i sam otac Avram — da je došao da mi drži propovedi — naišao na gluvog slušaoca.

— Lažeš, Jevrejine, i znaš da lažeš, reče fratar. Podsetiću te samo na jednu reč — obećao si da čitavo svoje imanje pokloniš našem svetom redu.

— Nikad mi proviđenje ne pomoglo, čestita gospodo, reče Isak još više zaplašen nego ranije, ako su takve reči ikada prešle preko mojih usana! Oh, ja sam starac, doveden do prosjačkog štapa — bojim se da sam i bez deteta ostao — smilujte mi se i pustite me da idem!

— Ne, reče kaluđer, ako poričeš zavete koje si učinio u korist svete crkve, moraš bar platiti otkup.

Pritom, on podiže svoju halebardu, i snažno bi njenom drškom mlatnuo Jevrejina po lećima, da Crni Vitez ne zaustavi udarac i time prenese na sebe neraspoloženje svetog popa.

— Svetoga mi Tome od Kenta, reč on, ako pripašem svoju opremu, naučiću te, gospodine lenji ljubavniče, i pored te tvoje gvozdene furune, da se ne mešaš u ono što te se ne tiče!

— De, de, nemoj se ljutiti na mene, reče vitez; ti znaš da sam ja tvoj zakleti prijatelj i drug.

— Ništa ja o tome ne znam, odgovori fratar, i smatram te za nametljivog petla koji se meša u tuđe stvari.

— Hej, reče vitez, koji je izgleda uživao da izaziva svog nekadašnjeg domaćina, zar si zaboravio kako si, i to za moju ljubav, jer ja ne govorim ništa o iskušenju u kome si bio zbog vrča s vinom i zbog paštete, prekršio svoj zavet posta i bdenja?

— Doista, prijatelju, reče fratar stegnuvši svoju veliku pesnicu, raspaliću ti jednu šamarčinu.

— Ja ne primam takve darove, reče vitez, i zadovoljavam se time da tvoj šamar primim kao zajam, ali ću ti ga vratiti sa interesom i to sa tako velikim interesom kakav je ikad tvoj zarobljenik iscedio u svome poslu.

— Odmah ću ti pokazati, reče fratar.

— Hej, viknu poglavica, šta je to s tobom, ludi pope, te se kavžiš pod našim zbornim drvetom?

— Nije to svađa, reče vitez, to je samo prijateljska izmena ljubaznosti... Kaluđeru, raspali ako smeš — ja ću tvoj udarac izdržati ako ti ne izdržiš moj.

— Ti imaš preimućstvo sa tim svojim gvozdenim loncem na glavi, reče sveštenik, ali, zadrži ga. Tresnućeš o ledinu pa ma bio Golijat iz Gata sa svojim bronzanim šlemom.

Kaluđer zavrnu svoju mišićavu ruku do lakata, i sabravši svu svoju snagu u udarac, raspali vitezu takav šamar da bi vola oborio. Ali njegov protivnik ostade čvrst kao stena. Svi jomani okolo glasno zavikaše, jer je među njima popov šamar bio ušao u poslovicu, i malo ko od njih, u šali ili zbilji, nije imao prilike da oseti njegovu snagu.

— A, sada, pope, reče vitez, skidajući svoju pancirnu rukavicu, ako sam imao preimućstvo na glavi, neću da imam nikakvo preimućstvo u ruci; drži se čvrsto kao pravi čovek.

— Pružih svoj obraz ubojici, reče na latinskom sveštenik. Ako me pomakneš s mesta, druže, rado ti ustupam Jevrejinovu otkupninu.

Tako reče ljudeskara pop, zauzimajući veoma izazivački stav. Ali, ko se može odupreti sudbini? Vitezov šamar beše dat sa takvom snagom i takvom dobrom voljom, da se kaluđer preturi na ledinu, na veliko zaprepašćenje svih gledalaca. Ali on odmah ustade i bez srdžbe i bez znaka potištenosti.

— Brate, reče on vitezu, trebalo je da štedljivije upotrebiš svoju snagu. Da si mi polomio čeljusti, ja bih mrmljao krnju službu, jer rđavo svira svirac kome nedostaje donja vilica. Pa ipak, evo ti moje ruke kao prijateljsko svedočanstvo da više neću izmenjivati s tobom šamare, pošto sam pri toj razmeni u gubitku. Sad je kraj svakom neprijateljstvu. Da stavimo Jevrejina na otkup, jer kao što leopard ne menja svoje šare na koži, tako i Jevrejin ostaje Jevrejin.

— Pop, reče Klement, nije više ni upola pouzdan u preobraćanje Jevrejinovo otkad je dobio onaj šamar.

— Čuješ ti, nikogoviću, šta tu lupetaš o preobraćanju? Šta, zar tu nema više poštovanja? Svi su gazde a niko nije posluga? Velim ti, druže bio sam malo nesiguran na nogama kad sam dobio udarac čestitog viteza, inače bih ga izdržao. Ali, ako se i dalje budeš šegačio zbog toga, već ćeš videti da ja umem isto tako da dajem kao i da primam.

— Mir, reče poglavica. A ti, Jevrejine, razmisli o otkupu; ne treba da ti se kaže da se tvoja rasa smatra prokletom u svim hrišćanskim zajednicama, i veruj mi da ne možemo da trpimo tvoje prisustvo među nama. Razmisli stoga o ponudi koju ćeš učiniti, dok mi ispitamo jednog zarobljenika koji pripada jednoj drugoj vrsti.

— Je li uhvaćeno dosta Fron de Befovih ljudi? upita Crni Vitez.

— Niko dovoljno važan, da bi bio stavljen na otkup, odgovori poglavica; desetak nesrećnika koje smo pustili da nađu drugog gospodara — dosta je bilo učinjeno za osvetu i za korist; najveći broj ih nije valjao ni za šta. Zarobljenik o kome govorim predstavlja bolji plen — jedan veseli kaluđer koji je jahao u posetu svojoj ljubavnici, a cenim da je tako po opremi njegovog konja i njegovoj odeći. Evo uvaženog prelata gde dolazi, bezobrazan kao kakva čavka.

I, izmeću dva jomana, pred šumski presto hajdučkog starešine stade naš stari prijatelj, opat Emer od Žorvoa.

IX
OTKUP

— — — — — Cvete ratnika,

Šta radi Tit Larcije?

Maricijus. Kao čovek koji se stara o izvršenju propisa,

Nekoga na smrt osudi, a nekog na progonstvo,

Uzev od njega otkupninu ili sažaliv mu se, preteći drugome.

Šekspir, Koriolan

Izraz i držanje zarobljenog opata pokazivahu čudnu mešavinu uvređene gordosti, pometene nadmenosti i straha za život.

— Šta je to, i kako to, gospodo? reče on glasom u kome behu pomešana sva tri uzbuđenja. Kakav je to poredak među vama? Jeste li vi Turci ili hrišćani, kada tako postupate sa sveštenim licem? Znate li šta to znači: manus imponere in servos domini⁹⁶ — podići ruku na slugu gospodnjeg? Opljačkali ste moje kovčege i pocepali moju odeždu od izvanredne čipke, koju bi mogao i kardinal da nosi! Drugi neko na mom mestu izrekao bi excommunicabo vos⁹⁷, ali ja sam pomirljiv čovek, i ako naredite da mi se dovedu konji, oslobodite moju braću i vratite mi kovčege, odmah izbrojite sto kruna da se potroši na službe božje na časnom oltaru u opatiji Žorvo, i položite zavet da nećete jesti divljač do Duhova, može se dogoditi da ne čujete ništa više o ovom šašavom poslu.

— Sveti oče, reče hajdučki starešina, sa žalošću čujem da ste naišli na takav postupak od strane nekoga od mojih ljudi, te je ono izazvalo vašu očinsku srdžbu.

— Postupak! odazva se sveštenik, ohrabren blagim tonom šumskog vođe. Tako se ne postupa ni sa psom dobre rase — još manje sa hrišćaninom — a nekmoli sa sveštenikom — a najmanje sa opatom svete zajednice od Žorvoa. Evo, ovaj bezbožni i pijani minstrel, zvani Alana-Del, neki nevaljalac, koji mi je pretio telesnom kaznom — o, čak i samom smrću ako ne platim četiri stotine kruna otkupa, pored sveg blaga koje mi je već bio opljačkao — zlatni lanci i prstenje od neocenjive vrednosti; a da ne govorim o svemu što su polomile i pokvarile njihove grube ruke, kao na primer moju burmuticu i srebrne šipke za kovrčanje kose.

— Nemoguće je da je Alana-Del tako postupao sa jednim čovekom vašeg čina, odgovori starešina.

— Istina je, reče opat, kleo se mnogim grubim severnjačkim kletvama da će me obesiti na najviše drvo u gori zelenoj.

— Zar je zbilja on tako što učinio? Ako je to istina, onda, časni oče, mislim da će biti bolje da zadovoljite njegove zahteve; jer, Alana-Del je čovek koji ostaje pri reči kad ju je dao.

— Ti se to samo šališ sa mnom, reče zapanjeni opat, smešeći se usiljeno, a ja od sveg srca volim dobru šalu. Ali, ha! ha! ha! kad je šala trajala čitavu bogovetnu noć, vreme je da jutros budemo ozbiljni.

— Pa ja i jesam ozbiljan, ozbiljan kao otac ispovednik, odgovori hajduk. Moraćete da platite zamašan otkup, gospodine opate, ili će vaš manastir vrlo verovatno morati da vrši nov izbor, jer za vas više neće čuti.

— Jeste li vi hrišćani, reče opat, kad tako govorite sa jednim sveštenikom?

— Hrišćani! Oh, bogorodice, naravno da smo hrišćani, a, pored toga, među nama je i jedno duhovno lice, odgovori hajduk. Neka ustane naš veseli kapelan i objasni ovom časnom ocu sveštene tekstove koji se tiču ove stvari.

Fratar, polupijan, polutrezan, natakari kaluđersku mantiju preko svoje zelene kabanice i, sabravši sve dronjke znanja koje je u ranije dane bio naučio napamet, otpoče:

— Sveti oče, deus faciat salvam benignitatem vestram⁹⁸, dobro došli y goru zelenu.

— Kakva je to skaredna komedija? upita opat. Prijatelju, ako doista pripadaš crkvi, učinio bi bolje da mi pokažeš kako se mogu spasti iz ruku ovih ljudi, nego da se tu previjaš i kliberiš kao kakav mavarski igrač.

— Odista, časni oče, reče kaluđer, ja znam samo jedan način na koji se možeš izbaviti. Danas je dan svetog Andrije, kad mi uzimamo desetak.

— Ali ne od crkve, iadam se, dobri moj brate? reče opat.

— Od crkve i od svetovnjaka, odvrati kaluđer, i stoga, gospodine opate, facite vobis amicos de Mamone iniquitatis — sprijateljite ce ca Mamonom nepravičnosti — jer nikakvo drugo prijateljstvo nije u stanju da vam u ovom trenutku pomogne.

— Ja od srca volim veselog šumara, reče opat, ublažavajući ton. Hajde, ne možete biti tako surovi sa mnom. Ja se razumem u lov, i umem da dunem u rog jasno i snažno, i da duvam dok svi hrastovi okolo ne odjeknu. Čujete, ne možete postupati sa mnom suviše surovo.

— Dajte mu jedan rog, reče hajduk, da ispitamo veštinu kojom se hvali.

Opat dunu. Poglavica odmahnu glavom.

— Gospodine opate, reče on, ti duvaš veselo, ali te to ne može otkupiti; mi ne možemo sebi dopustiti kao što piše na štitu jednog čestitog viteza, da te oslobodimo zbog duvanja. Sem toga, ja nalazim da si i ti jedan od onih koji, sa novim francuskim ukrasima i tra-li-ra, kvare stare zvuke engleskog roga. Opate, ovo poslednje izvijanje dodaje još pedeset kruna tvojoj otkupnini, zbog toga što kvariš staru melodiju lovačku.

— Pa, prijatelju, reče opat mrzovoljno, teško je zadovoljiti tvoj lovački ukus. Molim te, budi pristupačniji po pitanju mog otkupa. Jednom reči, kad već moram ovog puta da upalim sveću đavolu, koliki otkup imam da platim za to što sam išao voltinškim drumom a nisam vodio za sobom pedeset ljudi?

— Zar ne bi bilo dobro, reče pomoćnik poglavice, uzevši ga na stranu, da opat izrekne Jevrejinu otkup, a da Jevrejin kaže koliko opat ima da plati.

— Ti si veliki vetropir, reče poglavica, ali plan ti je vrlo dobar! Slušaj, Jevrejine, pristupi ovamo... Pogledaj ovog svetog oca Emera, opata bogate opatije od Žorvoa, i reci nam koliku otkupninu da tražimo od njega? Ti poznaješ prihode njegovog manastira, siguran sam.

— O, svakako, reče Isak. Ja sam trgovao sa dobrim ocima, i kupovao sam pšenicu i raž i plodove zemlje i mnogo vune. O, to je bogata opatija, i oni dobro jedu i piju podosta slatkoga vina, ti dobri oci od Žorvoa. Ah, kad bi jedan bednik kao što sam ja imao da se vrati u takav dom, i takve prihode svake godine i svakog meseca da ubire, platio bih mnogo zlata i srebra da se iskupim iz ropstva.

— Jevrejsko pseto! uzviknu opat, niko bolje ne zna nego ti sam, prokletniče, da se naša sveta božja kuća zadužila za dovršenje našeg hrama...

— I za snabdevanje vašeg podruma prilikom poslednje berbe dobrom količinom gaskonjskog vina, prekide ga Jevrejin. Ali, to su sitnice.

— Slušaj samo neverničkog psa! reče sveštenik, on blebeće kao da se naša sveta zajednica zadužuje samo za vino koje nam je dopušteno piti propter necessitatem et ad frigus depellendum.⁹⁹ Nevaljalac Jevrejin huli na svetu crkvu, a hrišćani slušaju i niko da ga ukori!

— Sve to ništa ne pomaže, reče vođ. Isače, reci koliko ovaj može da plati, a da mu sa kosom ne skinemo i kožu.

— Jedno šest stotina kruna, reče Isak, toliko dobri opat može mirno da plati vašoj hrabrosti, pa da ipak udobno sedi u svojoj crkvi.

— Šest stotina kruna? reče vođa ozbiljno. Ja sam zadovoljan; dobro si rekao, Isače, šest stotina kruna. To je presuda, gospodine opate.

— Presuda! Presuda! uzviknu družina, ni Solomon ne bi izrekao bolju.

— Čuo si svoju osudu, opate, reče vođ.

— Vi ste poludeli, gospodo, reče opat, gde da nađem toliku sumu? Da prodam i sam putir i svećnjake sa oltara u Žorovu, pa bih teško napabirčio i polovinu; a za to bi bilo potrebno da sam odem do Žorvoa: možete kao jemce da zadržite moja dva kaluđera.

— To bi bilo slepo poverenje, reče hajduk. Zadržaćemo tebe, opate, a njih ćemo poslati da donesu otkup. Neće ti kod nas nedostajati pehar vina i parče pečene srnetine; a ako voliš lov, imaćeš takav kakav nikad nisi video u svojim severnjačkim krajevima.

— Ili, ako vam se tako sviđa, reče Isak, u želji da stekne blagonaklonost hajduka, ja mogu da pošaljem u Jork za šest stotina kruna od izvesnog novca koji držim u svojim rukama, ako veoma časni ovde prisutni opat pristaje da mi na tu sumu izda priznanicu.

— Daće ti što god želiš, Isače, reče starešina, i ti ćeš položiti otkupninu za opata Emera, kao i za samoga sebe.

— Za sebe! Ah, hrabra gospodo, reče Jevrejin, ja sam slomljen, ubog čovek; meni bi ostao samo prosjački štap ako bih morao da vam platim makar i pedeset kruna.

— U toj stvari će opat Emer biti sudija, odgovori starešina. Šta veliš, oče Emere? Može li Jevrejin podneti dobru otkupninu?

— Može li on podneti otkupninu? odgovori opat. Pa zar on nije Isak od Jorka, toliko bogat da bi mogao iskupiti iz ropstva deset izrailjskih plemena, koja su bila odvedena u asirsko sužanjstvo? Ja sam ga retko viđao, ali naš podrumar i blagajnik imali su s njim dosta posla, a priča se da je njegova kuća u Jorku tako puna zlata i srebra, da je to sramota za jednu hrišćansku zemlju. Sav živi hrišćanski svet čudi se kako se trpi da takve krvopije proždiru utrobu države, pa čak i same svete crkve, zelenaškim interesom i iznuđivanjem.

— Stani, oče, prekide ga Jevrejin ublaži i stišaj svoj gnev. Ja molim tvoju prečasnost da se seti da ja svoj novac nikom ne namećem. Ali kad crkveni ljudi i svetovnjaci, knez i opat, vitez i sveštenik, dođu i zakucaju na Isakova vrata, oni ne traže na zajam njegove sekele takvim neuljudnim rečima. Onda se kaže: “Prijatelju Isače, budi ljubazan pa nam to učini, a mi ćemo tačno paziti na rok, tako mi bog pomogao“, ili: „Dobri Isače, ako si ikad uslužio čoveka, onda se pokaži prijateljem u ovoj nevolji!“ A kad dođe rok, i ja zatražim svoj novac, onda ne čujem ništa drugo do „Prokleti Jevrejine“, ili „Kuga egipatska odnela celo tvoje pleme“, i sve što može da podstakne surovu i neuljudnu svetinu protiv jadnih stranaca!

— Opate, reče starešina iako je Jevrejin, ovo je tačno rekao. Odredi, dakle, njegovu otkupninu, kao što je on odredio tvoju, bez daljih grubih reči.

— Niko drugi do latro famosus¹⁰⁰ — a šta to znači, objasniću na drugom mestu i u drugo vreme, reče opat, može da stavi jednog hrišćanskog prelata i jednog Jevrejina na ravnu nogu. Ali, kad već tražiš da odredim cenu za ovog nevernika, onda ti iskreno kažem da ćeš sam prema sebi biti nepravičan ako mu ne uzmeš hiljadu kruna, ni jednog penija manje.

— Presuda! Presuda! uzviknu hajdučki starešina.

— Presuda! Presuda! zavikaše njegovi drugovi. Hrišćanin je pokazao svoju dobru narav i postupio prema nama plemenitije nego Jevrejin.

— Bože mojih otaca, pomozi mi, reče Jevrejin. Zar hoćete da potpuno dotučete jednog siromaha? Danas sam ostao bez deteta, a vi hoćete da me lišite i sredstava za život?

— Manje će ti biti potrebno za izdržavanje ako si bez deteta, primeti Emer.

— Ah, gospodine moj, reče Isak, vaši zakoni ne dopuštaju ti da znaš kako je dete iz naših grudi vezano vlaknima našeg srca. O, Rebeka, kćeri moje voljene Rahele! Da je svaki list na ovom drvetu cekin, i da je svaki taj cekin moj, svu bih ja tu gomilu blaga dao samo da znam da li si živa i da li si se spasla iz ruku Nazarećana!

— Je li tvoja kći crnokosa? upita jedan od hajduka, i da nema veo izvezen srebrom?

— Jeste! Jeste! reče starac drhteći od nestrpljenja, kao što je maločas drhtao od straha. Možeš li mi reći da li je u bezbednosti?

— Onda je to bila ona, odvrati joman, koju je odneo oholi hramovnik kad je sinoć probio naše redove. Ja sam zategao tetivu da za njim pošaljem jednu strelu, ali sam ga poštedeo baš zbog devojke, jer sam se plašio da je strelom ne povredim.

— Oh, izusti Jevrejin, kamo lepe sreće da si gađao, pa makar joj strela grudi probila. Bolje grob njenih otaca, nego nečasna ložnica razvratnog i divljačnog hramovnika.

— Prijatelji, reče starešina pogledavši naokolo, starac je istina Jevrejin, pa ipak njegov bol me je ganuo. Reci nam iskreno, Isače, da li će te plaćanje otkupa od hiljadu kruna ostaviti sasvim bez marjaša?

Isak, ponovo pozvan da misli na svoja zemaljska dobra — a ljubav prema njima, po sili ukorenjene navike, takmičila se čak i sa njegovom očinskom ljubavlju — poblede, zamuca, i ne mogade poreći da će mu ipak nešto malo ostati.

— Pa dobro, hajde de, kako mu drago, reče hajduk, mi nećemo da računamo s tobom suviše strogo. Bez blaga možeš isto tako da se nadaš da iskupiš svoju kćer iz kandži ser Brijana de Boa Gilbera, kao i da ubiješ srndaća tupom strelom. Odredićemo ti istu otkupninu kao i opatu Emeru, ili, tačnije, nižu za sto kruna, a tih stokruna idu na moju ličnu štetu i neće oštetiti ovu časnu zajednicu! Tako ćemo izbeći odvratnu uvredu da cenimo jednog jevrejskog trgovca isto tako visoko kao jednog hrišćanskog prelata, a šest stotina kruna će ti ostati da pregovaraš o otkupu svoje kćeri. Hramovnici vole blistanje srebrnih sekela isto kao i sjaj crnih očiju. Požuri da zvecneš svojim zlatom kraj ušiju Bao Gilbera pre no što se nešto gore ne dogodi. Ti ćeš ga naći, kao što naše uhode obaveštavaju, u najbližoj preceptoriji njegovog reda. Jesam li dobro rekao, veseli moji momci?

Jomani izraziše svoju uobičajenu saglasnost sa mišljenjem svoga vođe; a Isak oslobođen jedne polovine svoga strahovanja, saznavši da mu je kći živa i da će možda moći da bude otkupljena, baci se pred noge plemenitog razbojnika, i, tarući svoju bradu o njegovu obuću, htede da poljubi peš njegove zelene kabanice. Starešina ustuknu i izvuče se iz njegovog zagrljaja, ne bez izvesnog znaka prezira.

— Hej, zlo će te snaći, čoveče, diži se! Ja sam rođeni Englez i ne volim takva istočnjačka metanisanja. Klekni pred bogom, ali ne pred jednim grešnikom kao što sam ja.

— Ah, Jevrejine, reče opat Emer, klekni pred bogom, koga predstavlja sluga njegovog oltara. Tvojim iskrenim pokajanjem i primernim darovima na mošti svetog Roberta, ko zna kakvu ćeš milost moći da dobiješ za sebe i za svoju kćer Rebeku? Žao mi je devojke, jer je lepa i ljupka, zapazio sam je na bojištu u Ašbiju. A i Brijan de Boa Gilber je čovek kod koga ja mogu mnogo da učinim — razmisli kako možeš da zaslužiš moju dobru reč za njega.

— Oh! oh! uzviknu Jevrejin, sa svih se strana na mene dižu pljačkaši... dat sam kao plen i Asircima i Egipćanima.

— A šta bi drugo bila sudbina tvoje proklete rase, odgovori opat, jer, šta ono kaže Sveto pismo: verbum Domini projecerunt et sapientia est nulla in eis — odbacili su reč božju i nema mudrosti u njih; propterea dabo mulieres eorum ex-teris — daću njihove žene tuđincima, to jest hramovniku, kao u sadašnjem slučaju; et thesauros eorum haeredibus alienis — a blago njihovo drugima, — kao u sadašnjem slučaju ovim čestitim džentlmenima.

Isak duboko jeknu i poče da krši ruke i da pada u stanje ucveljenosti i očajanja. Ali jomanski vođ uze ga nastranu.

— Razmisli dobro, Isače, reče Loksli, kako ćeš postupati u ovoj stvari; moj ti je savet da od ovog crkvenog čoveka načiniš prijatelja. On je tašt, Isače, i gramziv je; u svakom slučaju, potreban mu je novac da podmiri svoje rasipništvo. Ti lako možeš zadovoljiti njegovu lakomost. Nemoj misliti da sam ja zaslepljen tvojim izgovorima o siromaštvu. Ja sam vrlo dobro upoznat, Isače, sa samom gvozdenom kasom u kojoj držiš svoje novčane kovčege. Šta, zar ne znam za veliki kamen pod jabukom, kod koga se ulazi u zasvođenu sobu ispod bašte u Jorku? Jevrejin poblede kao smrt. Ali ništa se ne plaši od mene, produži joman, jer mi smo stari poznanici. Zar se ne sećaš bolesnog jomana koga je tvoja lepa kći oslobodila iz okova u Jorku i zadržala ga u tvojoj kući dok mu se zdravlje nije povratilo, a ti si ga onda pustio prezdravelog i dao mu jedan srebrnjak? Iako si lihvar, nikad nisi po boljem interesu uložio svoj novac nego tu srebrnu marku, jer ti je to danas spaslo pet stotina kruna.

— A ti si onaj koga smo zvali strelac Dikon? reče Isak. Učinio mi se poznatim zvuk tvoga glasa.

— Ja sam strelac Dikon, reče hajdučki vođ, zovu me i Loksli, a, pored svega toga, imam i svoje pravo ime.

— Ali ti si u zabludi, dobri strelče, u pogledu one zasvođene sobe. Tako mi nebo pomoglo, u njoj nema ništa do robe koju ću vrlo rado s tobom podeliti — jedno stotinu jardi linkoln zelene čoje za prsnike tvojih ljudi, i jedno stotinu štapova španske trske za lukove, i jedno stotinu srebrnih tetiva, jakih, okruglih i ispravnih — sve ću ti to poslati zbog tvoje dobre volje, čestiti Dikone, a ti ćeš ćutati o zasvođenoj sobi, dobri moj Dikone.

— Ćutaću kao riba, reče hajduk, i, nećeš mi verovati, ali mi je vrlo žao tvoje kćeri. Ja ti tu, na žalost, ne mogu pomoći. Hramovnička koplja su isuviše snažna za moje strelce na otvorenom polju — oni bi nas razvejali kao plevu. Da sam samo znao da je to Rebeka, kad je bila oteta, nešto se moglo i učiniti; ali sada ti je nužno da postupaš smišljeno. Dede, da li da pregovaram u tvoje ime sa opatom?

— Za ime boga, Dikone, ako možeš pomozi mi da povratim dete svoga srca!

— Nemoj me ometati svojim neumesnim tvrdičlukom, reče hajduk, a ja ću svršiti posao sa njim u tvoje ime.

On se zatim okrete od Jevrejina, koji ipak pođe za njim kao senka.

— Opate Emere, reče starešina, doći da porazgovaramo nasamo pod ovim drvetom. Ljudi govore da ti voliš vino i osmeh kakve gospe više no što priliči tvome redu, gospodine svešteniče; ali to se mene ništa ne tiče. Čuo sam, isto tako, da voliš par dobrih pasa i brzog konja, i — pošto voliš te stvari koje dosta staju — vrlo je verovatno da ne mrziš ni kesu zlata. Ali, nikad nisam čuo da voliš ugnjetavanja ili svirepost. Evo, ovaj Isak voljan je da ti pruži sredstva za uživanje i za dokolicu u kesi koja sadrži jedno stotinu maraka u srebru, ako tvoje zauzimanje kod tvoga saveznika hramovnika pomogne da se oslobodi njegova kći. Šta veliš o ovome predlogu, opate Emere?

— Stvar je, reče opat, mešovite prirode; jer, ako u jednu ruku činim dobro delo, ipak, u drugu ruku, to ide u korist jednog Jevrejina, i utoliko je protiv moje savesti. Pa ipak, ako Izraelićanin pomogne crkvu davši mi preko toga još nešto za građenje naše spavaonice, primiću na svoju savest da ga pomognem u stvari njegove kćeri.

— Pa jedno dvadesetak maraka za spavaonicu, reče hajduk. Budi miran, velim ti, Isače, ili za jedan par srebrnih svećnjaka, nećemo od toga da pravimo pitanje.

— Oh, ali, dobri strelče Dikone, reče Isak nastojeći da se umeša.

— Dobri Jevrejine, dobra stoko, dobri gade! reče joman izgubivši strpljenje, ako nastaviš da trpaš svoj prljavi tvrdičluk na terazije sa životom i čašću tvoje kćeri, nebesa mi, očerupaću ti svaku manguru koju imaš na svetu, pre no što prođu i tri dana!

Isak se zgrči i ućuta.

— A ko mi jemči da ću sve to dobiti? upita opat.

— Kad Isak uspe tvojim posredovanjem, reče hajduk, kunem se svetim Hubertom, ja ću paziti da ti on isplati sve u čistom srebru, ili ću ga tako udesiti, da bi mu bolje bilo da ti je platio dvadeset puta toliko.

— Pa lepo, onda, Jevrejine, reče Emer, kada već moram da se mešam u te stvari, daj mi svoj pribor za pisanje — ipak stoj — ja bih radije postio dvadeset četiri časa pre nego što bih upotrebio tvoje pero, ali gde da nađem drugo?

— Ako ti tvoji sveti obziri ne dopuštaju da upotrebiš Jevrejinove tablice, za pero mogu ja da nađem leka, reče joman; i zapevši svoj luk, nanišani na jednu divlju gusku koja je letela iznad njihovih glava kao prethodnica niza njenog plemena, koje su se bile uputile u udaljene i usamljene močvare Holdernesa. Ptica pade lepršajući se, prostreljena.

— Evo, opate, reče poglavica, evo dovoljno pera da snabdeš sve kaluđere u Žorvou za narednih sto godina, ako se samo ne poduhvate pisanja letopisa.

Opat sede i veoma lagano sastavi jedno pismo Boa Gilberu, i pošto ga je brižljivo zapečatio, predade ga Jevrejinu rekavši:

— Ovo će ti biti propusnica za preceptoriju Tempelstov, i, kako se nadam, veoma je verovatno da će izdejstvovati oslobođenje tvoje kćeri, ako sve to sa svoje strane dobro podupreš obećanjima koristi i dobara; jer, veruj mi, čestiti vitez Boa Gilber spada u one koji ne rade ništa zabadava.

— Lepo, opate, reče hajduk. Neću te ovde duže zadržavati no što je potrebno da daš Jevrejinu jednu priznanicu na šest stotina kruna, na koliko je utvrđena otkupnina; primam ga kao platišu; a ako čujem da se ti ustežeš da mu odobriš u računu sumu koju mu na taj način plaćaš, odrekla me se sveta Marija ako ne zapalim opatiju nad tvojom glavom, pa makar me obesili deset godina ranije!

Sa mnogo manje dobre volje no što je bila ona sa kojom je pisao pismo Boa Gilberu, opat napisa priznanicu kojom odobrava Isaku od Jorka šest stotina kruna, datih mu u nevolji za isplatu otkupnine, i verno obećavajući da će mu tu sumu valjano uneti u račun.

— A sada, reče opat Emer, zamoliću te da mi se vrate moje mazge i konji, da se oslobode časna braća moji pratioci, i da mi se vrati prstenje, nakit i skupoceno odelo koje mi je opljačkano, pošto sam vas sada zadovoljio svojom otkupninom kao lojalan zarobljenik.

— Što se tiče tvoje braće, ser opate, reče Loksli, oni će odmah biti slobodni; nepravično bi bilo zadržavati ih; što se tiče tvojih konja i mazgi, i to će ti biti vraćeno, kao i onoliko troška, koliko ti je potrebno da stigneš do Jorka, jer bi bilo svirepo lišiti te sredstva za putovanje. Ali, što se tiče prstenja, nakita, lanaca, i šta ti ja znam, moraš shvatiti da smo mi ljudi osetljive savesti, i da nećemo jednog prečasnog čoveka kao što si ti, koji bi valjalo da bude mrtav za taštine ovoga sveta, dovoditi u iskušenje da prekrši pravila svoga reda nošenjem prstenja, lanaca i drugih sujetnih đinđuva.

— Promislite šta činite, gospodo moja, reče opat, pre no što stavite ruke na imovinu crkve. Te stvari spadaju inter res sacras,¹⁰¹ i ja ne znam kakav bi sud trebalo doneti tamo gde njima barataju svetovnjačke ruke.

— Ja ću se postarati o tome, časni oče, reče isposnik iz Kompanhersta, pošto ću ih nositi ja lično.

— Prijatelju ili brate, reče opat u odgovor na ovo razbijanje njegovih sumnji, ako si zbilja položio monaški zavet, molim te pripazi kako ćeš odgovarati pred tvojim pretpostavljenima zbog udela u poslu današnjeg dana.

— Prijatelju opate, odvrati isposnik, ti treba da znaš da ja pripadam jednoj maloj dijecezi¹⁰² u kojoj sam ja sam svoj pretpostavljeni i malo me briga za biskupa iz Jorka, isto onako malo kao što me briga i za opata iz Žorvoa, manastirskog starešinu, i za čitav manastir.

— Ti si potpuno neispravan, reče opat, jedan od onih razularenih ljudi, koji, uzevši samozvano svešteni vid, skrnave svete obrede i dovode u opasnost duše onih koji od njih traže saveta; lapides pro pane condonantes iis — jer im daju kamenje umesto hleba; kao što kaže Vulgata.

— Oh, izusti fratar, da je moju tintaru mogao da probije latinski jezik, ona ne bi tako dugo izdržala. Ja velim da je to dopušteno pljačkanje kad se takvi naduveni sveštenici, kao što si ti, oslobode tereta njihovih nakita i drangulija.

— Ti si samozvani sveštenik, reče opat u velikoj srdžbi, excommunicabo vos.

— A ti više ličiš na lupeža i jeretika, reče fratar, podjednako ljut, i ja neću da progutam takvu uvredu pred mojim parohijanima, kad se ti ne stidiš da mi je uputiš, iako sam ja tvoj časni brat. Ossa eius perfringam, polomiću ti kosti, kao što kaže Vulgata.¹⁰³

— Hej, viknu hajdučki starešina, zar časna braća upotrebljavaju takve izraze? Zadrži svoj mir, kaluđeru. Opate, ako se nisi sasvim izmirio sa bogom, ne izazivaj dalje fratra. Isposniče, pusti časnoga oca da ode na miru, kao čovek koji je dao otkup.

Jomani razdvojiše razjarene sveštenike, koji nastaviše da galame besneći jedan protiv drugoga na rđavom latinskom jeziku koji je opat izgovarao tečnije, a isposnik sa većom žestinom. Opat se najzad dovoljno pribra i uvide da unižava svoje dostojanstvo džapajući se sa hajdučkim kapetanom. Pošto mu dođoše njegovi pratioci, on odjaha sa znatno manje bleska, i sa mnogo više apostolskog izgleda, bar ukoliko su u pitanju bile svetovne stvari, no pre ovoga susreta.

Ostade još da Jevrejin da izvesno obezbeđenje za otkup koji je imao da plati za opata i za sebe. On za to dade nalog, zapečaćen njegovim pečatom, na jednog njegovog saplemenika u Jorku, da donosiocu isplati hiljadu kruna i da izda izvesnu robu označenu u istom pismenu.

— Moj brat Ševa, reče on, jeknuvši duboko, ima ključ od moga slagališta.

— I od zasvođene sobe, prošapta Loksli.

— Ne, ne, sačuvaj bože! reče Sak, u zao čas je ma ko upućen u gu tajnu.

— Sa mnom si potpuno siguran, reče hajduk. Neka tako sigurno i ovo pismeno donese označenu sumu. Ali, šta je to s tobom, Isače? Jesi li mrtav? Zar je plaćanje sume od hiljadu kruna potislo iz tvoje svesti opasnost u kojoj ti se kći nalazi?

Jevrejin skoči na noge.

— Ne, Dikone, ne, odmah krećem. Ostaj zbogom, ti, koga ne mogu da nazovem dobrim, a ne usuđujem se i neću da nazovem zlim.

Ali pre no što Isak krete, hajdučki starešina dade mu na rastanku ovaj savet:

— Budi izdašan u svojim ponudama, Isače, i ne štedi svoju kesu kad je u pitanju sloboda tvoje kćeri. Veruj mi da će ti zlato koje zaštediš u njenoj stvari kasnije moguće zadati toliko samrtnog straha, kao da ti je rastopljeno sipano u samo grlo.

Isak se sa tim saglasi dubokim uzdahom, i krete na put u pratnji dvojice snažnih hajduka, koji su imali da mu budu vodiči, a u isti mah i njegovi čuvari kroz šumu.

Crni Vitez, koji je sa ne malim interesovanjem gledao ove razne postupke, oprosti se sada od hajduka; i nije mogao a da ne izrazi svoja iznenađenje što je video toliko mnogo reda među ljudima stavljenim van svake redovne zaštite i van uticaja zakona.

— Dobar plod, gospodine viteže, reče joman, raste katkad na rđavom putu; a zla vremena ne stvaraju uvek samo i jedino zlo. Meću onima koji su naterani u stanje bezakonja ima ih, besumnje, koji žele da slobodu tog stanja primenjuju sa izvesnom umerenošću, a ima i takvih koji možda žale što su primorani da se uopšte bave tim poslom.

— A sa jednim od tih, reče vitez, sada govorim, kako mi se čini.

— Gospodine viteže, reče hajduk, mi imamo svaki svoju tajnu. Na volju vam da stvorite mišljenje o meni, a ja mogu da pravim pretpostavke o tebi, iako možda ni tvoja ni moja strela ne pogađaju u metu. Ali, kao što ja ne tražim da me ti posvetiš u tvoju tajnu, ne budi uvređen što ću i ja svoju zadržati za sebe.

— Molim za oproštaj, čestiti hajduče, reče vitez, tvoj prekor je na svom mestu. Ali možda ćemo se docnije sresti sa manje prikrivanja i s jedne i s druge strane. A sada se rastajemo kao prijatelji, je li tako?

— Evo moje ruke za to, odvrati Loksli, a ja je nazivam rukom pravog Engleza, iako je on ovog trenutka hajduk.

— A evo ti moje za uzvrat, reče vitez, i ja smatram da je moja ruka počastvovana da stisne tvoju. Jer onaj koji dobro čini, a ima neograničenu moć da čini zlo, zaslužuje pohvalu ne samo za učinjeno dobro, nego i za propušteno zlo. Ostaj zbogom, čestiti hajduče!

Tako se rastadoše ovi dobri drugari; i vitez od katanca, uzjahavši svoga snažnog bojnog konja, odjaha kroz šumu.

X
PODLI NAUM

Kralj Džon: Reći ću ti nešto, prijatelju dragi,

On je zmija prava na putu mojem;

I gde god da ova moja noga stupi,

On preda mnom leži. — Da l’ me dobro shvataš?

Šekspir, Kralj Džon

U zamku od Jorka držana je vesela gozba, na koju knez Džon beše pozvao one plemiće, prelate i vođe, čijom pomoći se nadao da ostvari svoje slavoljubive planove u pogledu prestola svog brata. Valdemar Ficurze, njegov vešti i lukavi agent, obavljao je svoj tajanstveni posao među njima, podižući njihovu hrabrost do stepena koji je bio potreban za davanje otvorene izjave o njihovom cilju. Ali njihov poduhvat bio je odložen zbog odsustva nekolicine glavnih članova zavere. Uporna i odvažna, iako surova hrabrost Fron de Befa, živahni duh i smelo držanje De Brasija, mudrost, ratničko iskustvo i glasovito junaštvo Brijana de Boa Gilbera bili su veoma važni za uspeh zavere; i dok su potajno proklinjali njihovo nepotrebno i nerazumno odsustvo, ni Džon ni njegov savetnik ne usuđivahu se da bez njih pristupe poslu. Jevrejin Isak kao da je takođe bio iščezao, a sa njim i nada na izvesne sume novca radi dopune iznosa zajma koji je knez Džon zaključio sa tim Izraelićaninom i njegovom braćom. Ovaj nedostatak mogao je biti koban u jednom tako kritičnom trenutku.

Sutradan posle pada Torkvilstona počela je u varoši Jorku da se širi neizvesna vest da su De Brasi i Boa Gilber sa svojim saveznikom Fron de Befom zarobljeni ili izginuli. Valdemar je neproverenu vest doneo knezu Džonu, rekavši mu da se boji da je tačna, utoliko pre što su oni otišli sa malim brojem ljudi u nameri da izvrše napad na Saksonca Sedrika i njegovu pratnju. U drugoj prilici knez Džon bi ovo delo nasilja smatrao dobrom šalom; ali pošto je sada to ometalo i sprečavalo njegove sopstvene planove, on je vikao protiv izvršilaca i, tonom koji je skoro podsećao na kralja Alfreda, govorio o gaženju zakona, o remećenju javnog poretka i napadu na privatnu svojinu.

— Nemoralni razbojnici, reče on, ako ikad postanem vladar Engleske, povešaću takve zlikovce nad pokretnim mostovima njihovih zamkova.

— Ali, da biste postali vladar Engleske, reče Valdemar hladno, potrebno je ne samo da vaša milost trpi zločine tih nemoralnih razbojnika, nego i da pruži svoju zaštitu, uprkos vaše pohvalne revnosti prema zakonima koje su oni navikli da gaze. Mi ćemo lepo biti pomognuti ako saksonski gejaci saznaju za namere vaše milosti da se feudalni pokretni mostovi pretvore u vešala. A onaj drski Sedrik izgleda da je jedan od onih kojima bi tako nešto mogao pasti na pamet. Vaša milost je svakako svesna da bi bilo opasno krenuti bez Fron de Befa, De Brasija i hramovnika; a, uz to, mi smo otišli suviše daleko da bismo sigurno mogli da se povučemo.

Knez Džon se nestrpljivo udari po čelu, a zatim poče da korača gore-dole po sobi.

— Nevaljalci, reče on, podli izdajnički nevaljalci, da me ostave u ovakvoj nevolji!

— Oh, recite bolje lakoumni, vetropirasti ludaci, reče Valdemar, koji se bave glupostima pri ovakvom poslu!

— Šta da se radi? upita Džon zaustavljajući se odjednom pred Valdemarom.

— Ne znam šta bi moglo da se radi, odgovori njegov savetnik, sem onoga što sam već preduzeo. Ja nisam došao da jadikujem za ovu zlu sreću pred vašom milosti, dok nisam preduzeo sve što sam umeo u cilju da se tome pomogne.

— Ti si uvek moj dobri anđeo, Valdemare, reče knez, i kad imam takvog kancelara da me savetuje, vladavina Džona biće slavna u našim letopisima. Šta si naredio?

— Naredio sam Luju Vinkelbrandu, De Brasijevom pomoćniku, da trubom da znak da se pojašu konji, da se razvije njegova zastava i da se smesta krene prema zamku Fron de Befa, da se učini što je moguće učiniti za pomoć našim prijateljima.

Lice kneza Džona porumene od gordosti kao u razmaženog deteta kome je učinjeno nešto što ono smatra uvredom.

— Lica mi božjeg! reče on, Valdemare Ficurze, mnogo si sebi dozvolio! I bio si preterano bezobrazan kad si naredio da se dune u trubu ili da se zastava razvije u jednom gradu u kome smo mi lično prisutni, a bez naše izrične zapovesti!

— Molim vašu milost za oproštaj, reče Ficurze, proklinjući u sebi taštinu svoga gospodara, ali, kad je stvar hitna i kad gubitak svakog minuta može da bude koban, smatrao sam da je bolje da uzmem taj veliki teret na sebe u jednoj stvari od tako velikog značaja za interese vaše milosti.

— Oprošteno ti je, Ficurze, reče knez ozbiljno, tvoja namera ublažila je tvoju brzopletu drskost. Ali ko je ovo? De Brasi glavom, raspeća mi! I čudno odeven izlazi pred nas.

Bio je to odista De Brasi — „krvav od mamuzanja, vatreno crven od žurbe“. Njegov oklop nosio je sve znake skorašnjeg upornog okršaja, jer je bio polomljen i poprskan krvlju na mnogo mesta, pokriven blatom i prašinom od perjanice do mamuza. Skinuvši šlem, stavi ga na sto i stajaše jedan trenutak kao da bi da se pribere pre no što saopšti svoje vesti.

— De Brasi, reče knez Džon, šta to znači? Govori, nalažem ti! Da se nisu Saksonci pobunili!

— Govori, De Brasi, reče Ficurze, gotovo u istom trenutku kad i njegov gospodar, ti si bar navikao da budeš čovek. Gde je hramovnik? Gde je Fron de Bef?

— Hramovnik je pobegao, odgovori De Brasi. Fron de Befa nećete više nikad videti. On je našao usijan grob među užarenim gredama njegovog sopstvenog zamka, i samo sam se ja spasao da vam ispričam.

— Hladne vesti, reče Valdemar, za nas, iako govoriš o vatri i požaru.

— Najgora vest nije još saopštena, odvrati De Brasi; i, prišavši knezu Džonu izgovori dubokim značajnim tonom: Ričard je u Engleskoj — video sam ga i govorio s njim.

Knez Džon preblede, zaljulja se i pridrža se za naslon jedne hrastove klupe da ne bi pao — veoma sličan čoveku koji je dobio strelu u grudi.

— Ti bulazniš, De Brasi, reče Ficurze, go ne može biti.

— To je sušta istina, odvrati De Brasi. Bio sam njegov zarobljenik i govorio sam sa njim.

— Veliš, sa Ričardom Plantadženetom? nastavi Ficurze.

— Sa Ričardom Plantadženetom, odgovori De Brasi, sa Ričardom Lavljim srcem, sa Ričardom od Engleske.

— I bio si njegov zarobljenik? reče Valdemar. Znači, on je na čelu oružane sile.

— Ne; oko njega je bilo samo nekoliko hajdučkih jomana, a njima je njegova ličnost nepoznata. Čuo sam gde govori da namerava da se rastane s njima. Pridružio im se samo da im pomogne da zauzmu Torkvilston.

—- Ah, izusti Ficurze, to je doista Ričardov način; on je pravi vitez lutalica, i voli da se upušta u divlje pustolovine pouzdajući se u valjanost same svoje mišice, dok ozbiljne stvari njegove kraljevine spavaju, a on sam se izlaže opasnosti. Šta nameravaš da radiš, De Brasi?

— Ja? Ja sam ponudio Ričardu usluge svojih slobodnih kopljanika, ali ih je on odbio — odvešću ih u Hal, dočepaću se broda i ukrcaću se za Flandriju; zahvaljujući nemirnim vremenima, vredan čovek uvek će naći zaposlenje. A ti, Valdemare, hoćeš li ti da uzmeš koplje i štit, da ostaviš svoju politiku, pa da kreneš sa mnom da delimo sudbinu koju nam bog pošalje?

— Ja sam suviše star, Morise, i imam kćer, odgovori Valdemar.

— Daj je meni za ženu, Ficurze; kod mene će živeti onako kako dolikuje njenom položaju, a uz pomoć koplja i uzengija, reče De Brasi.

— Ne, odgovori Ficurze, ja ću se skloniti u crkvu Svetog Petra; nadbiskup je moj pobratim.

Za to vreme knez Džon dolazio je polagano sebi iz zapanjenosti u koju ga beše bacila neočekivana vest, i pažljivo je slušao razgovor koji se odvijao izmeću dvojice njegovih pristalica. Oni me napuštaju, reče on u sebi, oni za mene nisu vezani više no suv list za granu kad vetar na nju dune! Đavo li pakla! Mogu li da smislim kakav izlaz sam za sebe, kad me ove kukavice napuste? On poćuta, a u usiljenom smehu kojim najzad prekide njihov razgovor bio je izraz demonske strasti.

— Ha, ha, ha, dobra moja gospodo, svetlosti mi sa lica naše bogorodice, držao sam vas za pametne ljude, odvažne ljude; ali vi odbacujete bogatstvo, čast, zadovoljstvo, sve što vam je naša plemenita igra obećavala, i to u trenutku kad bi se sve to moglo zadobiti jednim smelim potezom!

— Ja vas ne razumem, reče De Brasi. Čim se proširi vest o Ričardovom povratku, on će biti na čelu jake vojske, i onda je sve svršeno sa nama Ja bih vam savetovao, gospodaru, ili da bežite u Francusku ili da potražite zaštitu kod kraljice majke.

— Ja ne tražim sigurnost za sebe, odvrati knez Džon oholo, to ja mogu obezbediti jednom rečju izgovorenom mom bratu. Ali iako ste ti, De Brasi, i ti, Valdemare Ficurze, tako gotovi da me napustite, ja ne bih mnogo uživao da vidim vaše glave kako se crne na onoj Klifordskoj kapiji. Misliš li ti, Valdemare, da nevaljali nadbiskup neće dopustiti da te odvedu sa samog oltara, ako bi ga to moglo izmiriti sa kraljem Ričardom? A zaboravljaš li ti, De Brasi, da se Robert Estovil nalazi izmeću tebe i Hala sa celokupnim svojim snagama, i da grof od Eseksa sakuplja svoje pristalice? Kad smo imali razloga da se plašimo toga dizanja vojske još pre Ričardovog povratka, misliš li da postoji kakva svinja o tome za koga će se odlučiti njihovi vođi? Veruj mi, sam Estovil ima dovoljno snage da natera tvoje slobodne kopljanike u Hamber.

Valdemar Ficurze i De Brasi zgledaše se potpuno pometeni.

— Ima samo jedan put spasa, produži knez i njegovo lice potamne kao ponoć; taj predmet našega straha putuje sam; njega treba presresti.

— Ne ja, reče De Brasi žurno, bio sam njegov zarobljenik i on mi je poklonio život. Ja neću da povredim nijedno pero u njegovoj slavnoj perjanici.

— Ko je govorio o tome da se on povredi? reče knez Džon i grubo se nasmeja, nevaljalac će još reći kako sam ja mislio da treba da ga ubije! Ne, tamnica bi bila bolja; a kakvog značaja ima da li u Austriji ili u Britaniji? Stvari će stajati isto onako kao i što su bile kad smo otpočeli naše preduzeće. Ono je bilo zasnovano na nadi da će Ričard ostati sužanj u Nemačkoj. Naš stric Robert živeo je i umro u Kardifu.

— Oh, ali, reče Valdemar, vaš ser Henri sedeo je čvršće u svom sedištu no što može da sedi vaša milost. Ja velim da je najbolja tamnica ona koju načini grob — nikakva tamnica nije ravna crkvenom svodu! Ja rekoh šta sam imao da kažem.

— Tamnica ili grob, reče De Brasi, ja perem ruke od cele te stvari.

— Nevaljalče, reče knez Džon, ti nećeš odati našu tajnu?

— Nikad nisam odao nikakvu tajnu, odvrati De Brasi gordo, i naziv nevaljalac ne sme se vezivati za moje ime!

— Mir, gospodine viteže! reče Valdemar, a vi, dobri moj gospodaru, oprostite obzire savesti hrabrog De Brasija; ja verujem da ću ih ja uskoro otkloniti.

— To prevazilazi tvoju rečitost, Ficurze, odgovori vitez.

— Šta, čestiti ser Morise, odvrati lukavi političar, ne izmiči se ustranu, kao preplašen konj, a da bar ne razmotriš predmet svog straha. Taj Ričard, ta, još pre jednog dana, tvoja je najdraža želja bila da ga susretneš prsa u prsa u borbenim redovima; sto puta sam te čuo da si to poželeo.

— Da, reče De Brasi, ali to je bilo, kao što i sam kažeš, prsa u prsa u borbenim redovima! Nikad me nisi čuo ni da sam nagovestio misao da ga napadnem samog, i to u šumi.

— Ti nisi dobar vitez kad se toga ustručavaš, reče Valdemar. Zar su u bitkama Lanselot od Jezera i ser Tristan stekli viteški glas? Ili je to bilo u susretima sa džinovskim vitezovima u senci gustih i nepoznatih šuma?

— Ali ja ti tvrdim, reče De Brasi, da ni Tristan ni Lanselot ne bi bili dorasli za borbu prsa u prsa sa Ričardom Plantadženetom, a ja verujem da oni nisu imali običaj da napadaju sa većim brojem jednog jedinog čoveka.

— Ti si lud, De Brasi; šta mi predlažemo tebi, najamničkom i plaćeničkom vođi slobodnih drugova, čiji su mačevi kupljeni za službu kneza Džona? Obaveštavam te o neprijatelju a ti imaš neke obzire savesti, iako sreća tvoga gospodara, sudbina tvojih drugova, pa i tvoja sopstvena, najzad život i čast svakoga od nas stoje na kocki!

— Velim vam reče De Brasi mrgodno, da mi je an poklonio život. Istina, on me je udaljio od sebe, i odbio je ponuđenu mu zakletvu vazalske vernosti. Stoga mu ne dugujem ni pomoć ni poslušnost; ali ja neću dići ruku na njega.

— Nije ni potrebno; pošalji Luja Vinkelbranda i grupu tvojih kopljanika.

— Imate i sami dosta mangupa, reče De Brasi, nijedan se od mojih neće ni s mesta pomaći za takav posao.

— Zar si tako tvrdoglav, De Brasi, reče knez Džon, i zar me napuštaš posle toliko uveravanja o revnosti u mojoj službi?

— Ja ne mislim tako, reče De Brasi. Ostaću uz vas u svemu što dolikuje vitezu, bilo na turniru ili na bojištu; ali ovaj posao drumskih razbojnika ne spada u ono na šta sam se zakleo.

— Hajde, Valdemare, reče knez Džon, nesrećan sam ja knez. Moj otac Henri imao je verne službenike... Dovoljno je bilo da kaže kako mu dosađuje neki smutljivac sveštenik, i krv Tomasa Bekstva, iako je bio svetac, poprskala je stepenice njegovog sopstvenog oltara... Trasi, Morvile. Brito, verni i odvažni podanici, vaša imena, vaš duh nestali su! Iako je Ficurze ostavio za sobom sina, on se odmetnuo tako da kod njega nema ni vernosti ni hrabrosti njegovog oca.

— Nije se on ni u čem odmetnuo, reče Valdemar Ficurze, i kad ne može da se učini ništa bolje, ja ću uzeti na sebe izvođenje ovog opasnog poduhvata. Skupo je, međutim, moj otac kupio slavu revnosnog prijatelja; pa ipak, njegov dokaz odanosti prema Henriku daleko zaostaje za onim što ja nameravam da učinim; jer ja bih radije napao čitav kalendar svetaca, nego da stavim koplje u opon protiv Lavljeg srca. De Brasi, tebi moram poveriti da održavaš duh kod sumnjalica, i da čuvaš ličnost kneza Džona. Ako primite vesti kakve se nadam da ću vam poslati, naš poduhvat neće dugo imati sumnjiv izgled. Paže, nastavi on, pohitaj u moj stan, i reci mom oružaru da tamo bude spreman; i poruči Stivenu Vedralu, Brodu Torsbiju i trojici kopljanika iz Spejnglaua da odmah dođu k meni. Tako isto reci starešini uhoda, Hugu Bardonu, da me čeka. Doviđenja, kneže, do boljih vremena. Rekavši to, on napusti sobu.

— Ide da zarobi moga brata, reče knez Džon De Brasiju, sa tako malo griže savesti kao da je u pitanju sloboda kakvog saksonskog franklina. Nadam se da će poštovati naša naređenja, i da će postupati sa ličnošću našeg dragog Ričarda sa dužnim poštovanjem.

De Brasi odgovori samo osmehom.

— Svetlosti mi sa lica bogorodice, reče knez Džon, izdali smo mu veoma određena naređenja, iako ih ti možda nisi čuo, dok smo stajali u udubljenju prozora. Sasvim jasan i određen bio je naš nalog da se pazi na Ričardovu sigurnost, i teško Valdemaru ako ga prekrši.

— Bolje će biti da ja odem do njegovog stana, reče De Brasi, i da ga potpuno obavestim o želji vaše milosti! Jer, kao što je sasvim izmaklo mome uhu, možda nije dospelo ni do uha Valdemarovog.

— Ne, ne, reče knez Džon nestrpljivo, potpuno sam siguran da me je čuo; a, sem toga, imam drugi posao za tebe. Morise, hodi ovamo; dopusti da se oslonim na tvoje rame.

Oni hodahu neko vreme dvoranom u tom prisnom položaju, i knez Džon, sa izrazom najpoverljivije srdačnosti, govoraše ovako:

— Šta misliš ti, De Brasi, o ovome Valdemaru Ficurzeu? On se nada da će biti naš kancelar. Mi ćemo svakako promisliti pre no što damo tako visoku službu nekom ko očigledno pokazuje koliko malo poštuje našu krv, kad tako spremno preduzima ovaj poduhvat protiv Ričarda. Ti misliš, siguran sam, da si izgubio nešto od naše milosti time što si smelo odbio ovaj neprijateljski zadatak. Ali ne, Morise! Ja te, naprotiv, cenim zbog tvoje vrle postojanosti. Ima stvari koje nužno treba obaviti, ali čijeg izvršioca niti volimo niti cenimo; a ima odbijanja da nam se posluži, koja će pre izazvati naše poštovanje prema onima koji su se oduprli našem zahtevu. Lišavanje slobode moga nesrećnog brata nije tako dobar osnov za sticanje visokog zvanja kancelara, kao što tvoje viteštvo i hrabro odbijanje stvara za tebe osnov za dobijanje palice velikog maršala. Razmisli o ovome, De Brasi, i idi na svoj posao.

Prevrtljivi tiranine! promrmlja De Brasi kad napusti kneza, zla je sreća onih koji ti veruju. Tvoj kancelar, odista! Onaj kome bude povereno čuvanje tvoje savesti imaće lak posao, vere mi. Ali veliki maršal Engleske! To, reče on, pružajući ruku kao da dohvata službenu palicu i koračajući krupnijim korakom kroz predvorje, to je odista cena za koju bi bilo vredno staviti nešto na kocku.

Tek što je De Brasi napustio odaju, knez Džon pozva jednog dvorjanina.

— Reci Hugu Bardonu, našem starešini uhoda, da dođe ovamo čim svrši svoj razgovor sa Valdemarom Ficurzeom.

Starešina uhoda dođe posle kratkog vremena, a Džon je dotle koračao dvoranom nejednakim i nemirnim korakom.

— Bardone, reče on, šta je Valdemar tražio od tebe?

— Dva odlučna čoveka koji dobro poznaju ove severnjačke divljine, a vični su da prate trag čoveka i konja.

— I ti si mu ih dao?

— Neka mi inače vaša milost nikad ne veruje, odgovori starešina uhoda. Jednoga iz Heksamšajra; on je navikao da prati tindelske i tiviotdelske lopove, kao što lovački pas prati trag ranjene divljači. Drugi je odrastao u Jorkšajru i često je zatezao tetivu u Šervudu. On poznaje svaki proplanak i svaku udolinu, svaki šiprag i svaki šumski kutak izmeću Šervuda i Ričmonda.

— Dobro je, reče knez. Ide li Valdemar s njima?

— Odmah, reče Bardon.

— Sa kolikom pratnjom? upita knez Džon nemarno.

— Brod Torsbi ide sa njim, i Vedral, koga zbog njegove svireposti zovu Stiven Čelično srce; i tri severnjačka oružnika koji su pripadali bandi Ralfa Midltona — njih nazivaju Kopljanima od Spejnglaua.

— Dobro je, reče knez Džon, a zatim dodade posle jednog trenutka ćutanja: Bardone, važno je za našu službu da dobro paziš na Morisa de Brasija — ali tako da on to ne primeti. I izveštavaj nas s vremena na vreme o njegovom kretanju — s kim razgovara, šta namerava. Bićeš odgovoran ako to propustiš.

Hugo Bardon se pokloni i povuče se.

— Ako me Moris izda, reče glasno knez Džon, ako me izda kao što me njegovo ponašanje navodi da strahujem, imaću njegovu glavu pa makar Ričard grmeo na kapiji Jorka.

XI
VELIKI MAJSTOR

Podići tigra iz Hirkanijanske pustinje,

Boriti se sa poluizgladnelim lavom za njegov plen,

Manje je opasno no probuditi zapretanu vatru

Divljeg fanatizma.

Anonim

Naša priča se sada vraća Isaku od Jorka. Uzjahavši mazgu dobijenu od hajduka, sa dva snažna jomana kao čuvarima i vodičima, Jevrejin krete prema preceptoriji Tempelstov sa namerom da pregovora o spasavanju svoje kćeri. Preceptorija je bila udaljena za jedan dan putovanja od razorenog zamka Torkvilston, i Jevrejin se nadao da će tamo stići pre no što padne noć. Pošto je otpustio svoje vodiče na ivici šume i nagradio ih sa po jednim srebrnjakom, on pođe takvom brzinom, koliko god mu je umor dozvoljavao. Ali snaga ga potpuno izdade pre no što dospe na četiri milje od hramovničkog dvorca; bolovi su mu kidali leća i udove, a užasna strepnja koja mu je razdirala dušu sada se poveća sa telesnom patnjom, tako da je bio potpuno nesposoban da produži dalje od jednog malog trgovačkog mesta, u kome je stanovao neki jevrejski rabin iz njegovog plemena, odličan stručnjak u lekarskom pozivu, a koji je vrlo dobro poznavao Isaka. Natan Ben Izrael dočeka svog bolesnog zemljaka onom predusretljivošću koju je zakon propisivao, i koju su Jevreji među sobom ispoljavali. On je navaljivao na Isaka da otpočine, i upotrebio je najpoznatije lekove da zaustavi groznicu, koju su strah, zamor, zlostavljanje i duševni bol bili doneli jadnom Jevrejinu.

Ujutru, kad Isak nameravaše da se digne i da nastavi svoje putovanje, Natan se usprotivi toj nameri i kao domaćin i kao lekar. To bi ga moglo stati, reče on, života. Ali Isak odgovori da od njegovog odlaska u Tempelstov ovoga jutra zavisi više nego život i smrt.

— U Tempelstov! uzviknu domaćin iznenađen; zatim opipa Isakov puls i promrmlja za sebe: Vatra je popustila, pa ipak njegov duha izgleda nešto poremećen i zbunjen.

— A zašto ne u Tempelstov? odgovori bolesnik. Ja znam, Natane, da je to prebivalište onih za koje su prezrena deca proviđenja kamen spoticanja i da ih se oni gnušaju; pa ipak, ti znaš da nas katkada važne poslovne stvari dovode među te krvožedne nazarećanske vojnike, i da mi posećujemo preceptorije hramovnika, kao i komende¹⁰⁴ vitezova hospitalijera, kako oni sami sebe zovu.

— Dobro, to znam, reče Natan, ali znaš li ti da je Luka Bomanoar, vrhovni starešina njihovog reda, koga oni nazivaju Velikim majstorom, sada došao u Tempelstov?

— Ne znam to, odvrati Isak, naša poslednja pisma od naše braće iz Pariza javljaju nam da je on u toj varoši, i da radi na tome da od Filipa dobije pomoć protiv sultana Saladina.

— U međuvremenu je stigao u Englesku, gde ga njegova braća nisu očekivala, reče Ben Izrael, i dolazi među njih sa snažnom i ispruženom rukom da popravi i da kazni. Njegovo lice gori od srdžbe protiv onih koji su odstupili od datih zaveta. Morao si čuti za njegovo ime?

— Dobro mi je poznato, reče Isak. Gentilci govore o tome Luki Bomanoaru kao o čoveku koji je gotov da ubije zbog svake zapete nazarećanskog zakona; a naša braća nazvala su ga žestokim uništavaocem Saracena i svirepim tiraninom dece proviđenja.

— I pravilno su ga nazvali, reče lekar Natan. Drugi hramovnici mogu se odvratiti od svojih namera uživanjem, ili da se podmite obećanjem zlata i srebra; ali Bomanoar je drugog kova — on mrzi putenost, prezire blago, i teži za onim što oni nazivaju krunom mučeništva. Neka bi mu bog Jakovljev to što pre poslao, i njemu i svima njima! Taj oholi čovek naročito je ispružio svoju rukavicu nad decom Judeje, smatrajući da je ubistvo jednog Jevrejina isto tako bogougodna žrtva kao i smrt jednog Saracena. Bezbožne i lažne stvari govorio je i o vrlinama naše medicine, kao da su to sredstva satanina — bog ga kaznio!

— Pri svemu tome, reče Isak, ja moram lično u Tempelstov, pa makar njegovo lice bilo kao vatreno ognjište sedam puta užareno.

On zatim objasni Natanu prešni razlog svog putovanja. Rabin je pažljivo slušao, i cepajući svoju odeću i govoreći:

— Ah, kćeri moja! Kćeri moja! Vaj! Lepotice Siona! Vaj! Sužanjstvo Izrailja!

— Vidiš, reče Isak, kako sa mnom stoje stvari, i da ne mogu da oklevam. Možda će prisustvo toga Luke Bomanoara, pošto je on starešina nad njima, odvratiti Brijana de Boa Gilbera od zla koje smišlja, i možda će mi on predati moju voljenu kćer Rebeku.

— Idi, reče Natan Ben Izrael, i budi mudar; jer mudrost je koristila Danijelu u lavljoj pećini u koju je bio bačen; i neka bi bog dao da uspeš onako kako tvoje srce želi. Pa ipak, ako ti bude moguće, izbegavaj prisustvo Velikog majstora, jer njegovo je jutarnje i večernje uživanje da vreća na najgori način naš narod. Možda, kad bi mogao da govoriš nasamo sa Boa Gilberom; možda bi s njim bolje prošao; jer ljudi govore da ti prokleti Nazarećani nisu jednodušni u preceptoriji. Neka bi im većanja bila pometena i dovela do sramote! Ali, vrati se, brate, k meni, kao u kuću svoga oca, i obavesti me kako si prošao; i ja se nadam da ćeš sa sobom dovesti Rebeku, učenicu mudre Mirijam, čije su lečenje Gentili oklevetali da je izvođeno uz pomoć crne magije.

Isak se oprosti od svog domaćina i posle sata jahanja stiže pred preceptoriju Tempelstov.

Ovaj hramovnički dom nalazio se među divnim livadama i pašnjacima, koje je pobožni raniji preceptor zaveštao njihovom redu. Bio je čvrst i dobro utvrđen — to ovi vitezovi nikad nisu zanemarivali, a neredovne prilike u Engleskoj činile su to naročito potrebnim. Dva stražara sa halebardama, odeveni u crno, čuvali su pokretni most, a drugi, u isto tako sumornoj odeći, šetali su gore-dole po zidovima pogrebnim korakom, više nalik na aveti nego na vojnike.

Poneki vitez video se ovda-onda kako prolazi dvorištem u svome dugom belom ogrtaču, glave spuštene na grudi i skrštenih ruku. Prolazili su jedan pored drugog, ako bi se slučajno susreli, uz lagani svečani i nemi pozdrav; takvo je, naime, bilo pravilo njihovog reda koje je za to navodilo svete tekstove: Ako mnogo govoriš, nećeš izbeći greh, i: Život i smrt su u moći jezika. Jednom reči, ozbiljna asketska strogost hramovničke discipline, koja je već tako davno zamenjena obilnom i širokom popustljivošću, izgleda da je odjednom oživela u Tempelstovu pod strogim pogledom Luke Bomanoara.

Isak stajaše neko vreme na kapiji da razmotri kako bi mogao zatražiti pristup na način kojim bi najviše stekao blagonaklonost; jer je dobro znao da za njegovu nesrećnu rasu oživeli fanatizam reda nije bio ništa manje opasan no njihova nemoralna raskalašnost; i znao je da bi njegova religija bila predmet mržnje i progona u jednom slučaju, kao što bi njegovo bogatstvo moglo da ga izloži u drugom slučaju iznuđivanju i neumoljivom ugnjetavanju.

Za to vreme Luka Bomanoar šetao je u malom vrtu koji je pripadao preceptoriji a bio obuhvaćen zidovima spoljašnjeg utvrđenja, i vodio sumoran i poverljiv razgovor sa jednim bratom svoga reda koji je došao s njim iz Palestine.

Veliki majstor beše čovek u godinama, kao što su to pokazivali njegova duga seda brada i čupave sede obrve nadnesene nad očima, čiji plamen, međutim, godine nisu uspele da ugase. Njegovo mršavo i strogo lice strašnog ratnika zadržalo je izraz vojničke surovosti. Bio je asketski pobožan i njegove crte pokazivale su u isti mah tragove uzdržavanja i duhovnu gordost samozadovoljne pobožnosti. Pa ipak, sa tim strožijim crtama fizionomije mešalo se nešto uzvišeno i plemenito, što je bez sumnje dolazilo od velike uloge koju je po svome visokom položaju bio pozvan da igra među vladarima i kneževima, i od uobičajenog vršenja vrhovne vlasti nad hrabrim i visokorodnim vitezovima, koje je svojim pravilima obuhvatio hramovnički red. Bio je visokog stasa, i držao se uspravno i dostojanstveno uprkos svojih godina i mučnog života. Njegov beli ogrtač imao je strogo pravilan oblik, saobrazno pravilu samog svetog Bernarda, načinjen od materije koja se tada nazivala burel tkanina, tačno podešena prema stasu onoga koji ga nosi, a na levom ramenu bio je osmougaoni krst svojstven hramovničkom redu, načinjen od crvene tkanine. Ni samurovina, ni hermelin nisu ukrašavali ovu odeću; ali, s obzirom na svoju starost, Veliki majstor, kao što je bilo dopušteno pravilima, nosio je prsnik postavljen najmekšom jagnjetinom i udešen tako da je vuna bila okrenuta spolja, što se najviše približavalo nečem što bi se moglo nazvati pravilnom upotrebom krzna, koje je u to vreme predstavljalo najveću raskoš u odevanju. U ruci je nosio onaj čudni abacus ili službenu palicu, sa kojom se hramovnici najčešće prikazuju, na čijem je gornjem kraju bila pričvršćena pločica sa urezanim krstom njihovog reda, ucrtanim u krugu ili okviru grba, kako ga heraldika¹⁰⁵ naziva. Sagovornik, Konrad Mon Fičet, koji je pratio ovu visoku ličnost, imao je u svakom pogledu istu odeću, i samo je njegova krajnja snishodljivost prema starešini pokazivala da među njima postoji jednakost samo u odeći i nikakva druga. Preceptor¹⁰⁶, jer to je bilo zvanje ovog drugog, nije koračao naporedo sa Velikim majstorom, već taman toliko pozadi njega da je Bomanoar mogao da govori ne okrećući glavu.

— Konrade, govorio je Veliki majstor, dragi druže mojih bitaka i mojih muka, samo tvojim vernim grudima mogu poveriti svoje brige. Samo tebi mogu da kažem koliko sam često, od dolaska u ovu kraljevinu, poželeo da budem razrešen i da budem sa pravednicima. Moje oči nisu naišle u Engleskoj ni na jedan predmet na kome bi se mogle sa zadovoljstvom zaustaviti, sem grobova naše braće, ispod teške tavanice naše hramovničke crkve u onoj gordoj prestonici.

— Na žalost, tako je, reče Konrad Mon Fičet, to je sušta istina; i neurednosti naše braće u Engleskoj još su veće nego kod braće u Francuskoj.

— To je stoga što su bogatiji, odgovori Veliki majstor. Ne zameri mi ako se pomalo hvališem. Ti znaš kakav sam život vodio, pazeći na svaku zapetu u pravilima našega reda, boreći se sa otelovljenim i neotelovljenim đavolima kao dobar vitez i odani sveštenik, obraćajući lava koji riče, koji gumara tražeći koga će proždrati, gde god sam se sa njim susreo — baš onako kako nam je sveti Bernard propisao u četrdeset petoj glavi naših pravila: Ut leo semper feriatur.¹⁰⁷ Ali svetoga mi hrama, revnost u kojoj su izgarali moje biće i moj život, da, i sami nervi i moždina mojih kostiju, ta revnost više ne postoji, samim ti se svetim hramom kunem da, sem tebe i nekolicine koji su još zadržali staru strogost reda, ja ne vidim više braće koju moja duša može zagrliti pod tim svetim imenom. Šta kažu naša pravila, i kako ih se naša braća pridržavaju? Oni ne bi smeli da nose nikakve tašte i svetske ukrase, ni perjanicu na šlemu, ni zlato na uzengijama ili uzdi; ali ko je još tako nagizdan i tako sjajan kao siromašni vojnici hrama? Njima je statutima zabranjeno da love jednu pticu pomoću druge, da ubijaju životinje strelom ili arbaletom, da duvaju u lovački rog, ili da obodu konja da bi pojurili divljač. Ali sada, u lovu ili u sokolarstvu, i u svakoj dokonoj zabavi u šumi ili na reci, ko je tako hitar kao hramovnici u svim tim bezumnim taštinama? Zabranjeno im je da čitaju išta drugo sem ono što im starešina dopusti, ili da slušaju šta se čita, sem onih svetih stvari koje se mogu recitovati glasno za vreme časova okrepljenja: Ali, gle! Njihove uši su okrenute besposlenim minstrelima, a njihove oči proučavaju prazne romane. Naređeno im je da iskorenjuju magiju i jeres. Ali, gle: oni su se odali proučavanju prokletih kabalističkih tajni Jevreja i magije neznabožačkih Saracena. Bila im je propisana jednostavna hrana: korenje, čorba, kaša, meso samo triput nedeljno, jer stalna masna hrana predstavlja beščasno kvarenje tela; a, pazi, njihovi stolovi ugibaju se pod izvrsnim jelima! Njihovo je piće imalo da bude voda; međutim, da pije kao hramovnik, to je hvalisanje svakog bekrije! I sam ovaj vrt, ovako ispunjen biljem i drvećem donesenim iz istočnog podneblja, pre dolikuje haremu kakvog neverničkog emira nego bašti koju hrišćanski kaluđeri treba da posvete gajenju ovoga domaćeg variva. I, o Konrade! dobro bi bilo kad bi se popuštanje discipline čak i na tome zaustavilo! Ti dobro znaš da je nama bilo zabranjeno da primamo one pobožne žene, koje su nam se u početku pridružile kao sestre našega reda, jer, kaže četrdeset šesta glava, stari neprijatelj je, pomoću ženskog društva, mnoge odvukao sa pravoga puta koji vodi u raj. Šta više, u poslednjoj glavi, koja predstavlja završni kamen u čistoj i neokaljanoj nauci koju je naš blaženi osnivač propisao, zabranjeno nam je da pružimo, čak i našim sestrama i majkama, nežni poljubac. Stid me je da govorim — stid me je da mislim o pokvarenosti koje su na nas navalile kao bujica. Duše naših čistih osnivača uznemirene su čak i u uživanju samoga raja. Video sam ih, Konrade, u priviđenju noćnom. Njihove svetačke oči lile su suze zbog grehova i ludosti njihove braće, i zbog strašne i stidne raskoši u kojoj žive. „Bomanoare“, rekoše oni, „ti spavaš, probudi se! Kal je u zgradi hrama dubok i strašan kao onaj koji za sobom ostavlja trag kuge po zidovima zaraženih kuća iz staroga doba. Borci krsta koji bi trebalo da izbegavaju pogled žene kao oči aždaje, žive u javnom grehu, i to ne samo sa ženama svoje rase, nego i sa kćerima prokletih pagana, i još prokletijih Jevreja. Bomanoare, ti spavaš; ustaj, i osveti našu stvar! Pobij grešnike, muške i ženske! Uzmi mač Finesasov¹⁰⁸!“ Priviđenja nestade, Konrade, ali kad se probudih, mogao sam čuti zveket njihovih pancira, i videti lepršanje njihovih belih ogrtača. I ja ću da radim po njihovoj reči, hoću da očistim zgradu hrama! I nečiste kamenove u kojima je kuga izvadiću i izbaciti iz zgrade.

— Pa ipak, razmisli, časni oče, reče Mon Fičet, mrlja se vremenom i običajem duboko utisnula; tvoja reforma treba da bude isto toliko obazriva koliko je pravična i mudra.

— Ne, Mon Fičete, odgovori strogo starac, ona mora biti oštra i iznenadna; naš red se nalazi na sudbonosnoj prekretnici svoje sudbine. Uzdržljivost, samopregor i pobožnost naših prethodnika stvorili su nam moćne prijatelje — naša uobraženost, naše bogatstvo, naša raskoš, podigli su protiv nas moćne neprijatelje. Mi moramo odbaciti ta bogatstva koja predstavljaju iskušenje za kneževe; mi moramo oboriti tu uobraženost, koja predstavlja uvredu za njih; mi moramo reformisati slobodu ponašanja, koja predstavlja sramotu za čitav hrišćanski svet! Ili, zapamti moje reči, red hrama biće potpuno uništen, i za njegovo mesto neće se više znati među narodima.

— Neka bi bog odvratio takvu nesreću, reče preceptor.

— Amin, reče Veliki majstor svečano. Ali, mi moramo zaslužiti njegovu pomoć. Velim ti, Konrade, da ni nebeske sile, ni sile zemaljske neće da trpe pokvarenost ovog pokolenja. Moja obaveštenja su sigurna — temelj na kome je naša zgrada podignuta već je podriven, i svaki dodatak koji činimo u izgrađivanju naše veličine samo će je brže gurnuti u ponor. Mi se moramo vratiti našem putu, i dokazati se kao verni pobornici krsta, žrtvujući našem pozivu ne samo našu krv i naše živote, ne samo naše žudnje i naše poroke, nego i naše blagostanje, naše udobnosti i naše prirodne naklonosti, i delati kao ljudi ubeđeni da su mnoga zadovoljstva koja su dopuštena drugima, zabranjena zavetnom borcu hrama.

U tom trenutku jedan štitonoša, odeven u oveštalo odelo viteza, jer iskušenici za ovaj sveti red tako su se nosili za vreme iskušeništva, uđe u vrt, i poklonivši se duboko pred Velikim majstorom, stajaše ćuteći i čekajući njegovu dozvolu da progovori.

— Zar nije priličnije, reče Veliki majstor, videti ovoga Damjana, odevenog u odeću hrišćanske poniznosti, kako stoji ćuteći i pun poštovanja pred svojim starešinom, nego pre dva dana kad je sujetni šašavko bio odeven u šareni ogrtač, i brbljiv kao čavka i ohol kao kakav papagaj? Govori, Damjane, dopuštam ti. Šta je?

— Jedan Jevrejin stoji pred kapijom, plemeniti i časni oče, reče štitonoša, i moli za dopuštenje da govori sa bratom Brijanom de Boa Gilberom.

— Dobro si učinio što si mene o tome obavestio, reče Veliki majstor; kad smo mi prisutni, onda je preceptor samo običan sabrat našega reda, koji ne sme ni da hoda po svojoj sopstvenoj volji, već po volji svoga majstora, kao što kaže tekst: „I samo to što njegovo uho prima zvuke, znači da me je poslušao.“ Naročito mi je stalo da znam postupke ovog Boa Gilbera, reče, okrenuvši se svome pratiocu.

— O njemu se govori da je valjan i hrabar, reče Konrad.

— I s pravom se tako o njemu govori, reče Veliki majstor, jedino u našoj hrabrosti mi ne ustupamo našim prethodnicima, junacima krsta. Ali, brat Brijan je došao u naš red kao gnevan i razočaran čovek; rešen, u to ne sumnjam, da primi naše zavete i da se odrekne sveta, ne iskrene duše, nego kao neko koga je na pokajanje naterao kakav nastup lakoumnog nezadovoljstva. Otada, on je, gunđalica i smutljivac, pravi bundžija i vođ onih koji se bore protiv naše vlasti; oni ne misle na to da je majstoru data vlast onako kako to simbol palice i štapa pokazuje: palica da podupre nejakog, štap da kazni grešne prestupnike. Damjane, nastavi on, dovedi toga Jevrejina pred nas.

Štitonoša ode, pošto se duboko pokloni, i kroz nekoliko minuta vrati se vodeći Isaka od Jorka. Nijedan bedni rob, doveden pred moćnog kneza, ne bi se približio njegovoj sudijskoj stolici sa dubljim poklonom i strahom no Jevrejin kad pristupi pred Velikog majstora. Kad je Isak prišao na odstojanje od tri jarda, Bomanoar dade znak svojim štapom da ne ide dalje.

Jevrejin kleče i u znak poštovanja poljubi zemlju, zatim se diže i stade pred hramovnike ruku skrštenih na grudima, glave oborene na prsa u svoj poniznosti orijentalnog ropstva.

— Damjane, reče Veliki majstor, možeš da ideš, a jedan stražar neka bude spreman ako ga iznenada pozovemo; i neka niko ne ulazi u vrt dok mi ne izađemo. Štitonoša se pokloni i povuče se. Jevrejine, produži oholi starac, pogledaj me. Ne priliči našem položaju da dugo s tobom opštimo, niti da gubimo reči ili vreme ma s kim. Stoga budi kratak u odgovorima na pitanja koja ću ti postavljati, i neka tvoje reči budu istinite; jer ako me tvoj jezik prevari, ja ću ga iščupati iz tvojih neverničkih čeljusti.

Jevrejin taman htede da odgovori, ali Veliki majstor nastavi:

— Ćuti, neverniče! — Ni reči u našem prisustvu, sem u odgovor na naša pitanja. Kakva posla imaš sa našim bratom Brijanom de Boa Gilberom?

Isak je drhtao od straha i neizvesnosti. Da mu kaže u čemu je stvar, to bi se moglo protumačiti kao brukanje reda; ali, ako ne kaže, kakvu je nadu mogao imati za izbavljenje svoje kćeri? Bomanoar vide njegov samrtni strah, i udostoji ga malog ohrabrenja:

— Ne treba ničega da se plašiš za svoju bednu ličnost, Jevrejine, ako ispravno postupaš u ovoj stvari. Ponovo tražim da saznam od tebe kakva posla imaš sa Brijanom de Boa Gilberom?

— Ako dopusti vaša časna hrabrost, doneo sam jedno pismo tom čestitom vitezu od opata Emera iz opatije u Žorovu, promuca Jevrejin.

— Ne rekoh li ti, Konrade, da su ovo zla vremena? reče Veliki majstor. Jedan cisterijanski opat šalje pismo jednom borcu hrama, i ne može da nađe pogodnijeg glasnika od nevernog Jevrejina. Daj mi to pismo.

Jevrejin drhtavim rukama raširi nabore svoje jermenske kape u koju beše stavio opatovo pismo radi veće sigurnosti, i taman htede da se približi ispruživši ruke i zgrčenog tela, da ga stavi u domašaj strašnoga ispitivača.

— Nazad, pseto! viknu Veliki majstor, ja ne dodirujem nevernike drukčije do mačem; Konrade, uzmi to pismo od Jevrejina i daj mi ga.

Kad Bomanoar na taj način dobi pismo, on brižljivo ispitivaše spoljašnju stranu, a zatim otpoče da skida vrpcu kojom je pismo bilo obavijeno.

— Časni oče, reče Konrad umešavši se veoma snishodljivo, zar ćeš slomiti pečat?

— A zašto da ga ne slomim? odgovori Bomanoar, namrštivši se. Zar ne piše u pravilima da hramovnik ne sme da primi pismo, pa čak ni od svog oca a da ga ne saopšti Velikom majstoru, i da ga ne pročita u njegovom prisustvu?

On zatim žurno prelete sadržinu pisma sa izrazom iznenađenja i užasa, pa ga potom pročita još jednom, polaganije; a onda ga pruži Konradu jednom rukom, a drugom lako udari po njemu i uzviknu:

— Krasan predmet za jednog hrišćanina da o njem piše drugom hrišćaninu, a obojica su članovi, i ne beznačajni članovi, verskih zajednica! Kada ćeš, reče svečano i pogleda u nebo, doći sa svojim vilama da počistiš svoje gumno?

Mon Fičet uze pismo od svoga starešine, i htede da ga pročita u sebi.

— Čitaj glasno, Konrade, reče mu Veliki majstor, a ti, obrati se Isaku, prati sadržinu, jer ćemo te o tome ispitivati.

Konrad pročita pismo koje je glasilo ovako:

„Emer, po milosti božjoj, opat cisterijanskog doma svete Marije od Žorvoa, ser Brijanu de Boa Gilberu, vitezu svetog reda hramovničkog, želi zdravlje i darove kralja Bahusa¹⁰⁹ i moje gospe Venere¹¹⁰. Što se tiče našeg sadašnjeg položaja, dragi brate, mi smo zarobljenici u rukama izvesnih bezakonih i bezbožnih ljudi, koji se ne ustručavaju da liše slobode našu ličnost, i da nas stave na otkup; tu smo saznali i za nesreću Fron de Befa, kao i da si ti umakao sa onom lepom jevrejskom čarobnicom, čije su te crne oči opčinile. Mi se od srca radujemo što si se spasao; pa ipak, molimo te da se čuvaš te druge čarobnice od Endora, jer smo tajno saznali da vaš Veliki majstor, koji nimalo ne mari za rumene obraze i crne oči, dolazi iz Normandije da umanji vašu veselost i kazni vaše nestašluke. Stoga te od srca molimo da se paziš i da te on nađe budnog, kao što to kaže sveti tekst. A njen otac, bogati Jevrejin, Isak od Jorka, zamolio me za jedno pismo u njegovu korist, te mu ja dajem ovo, ozbiljno te savetujući i u neku ruku moleći te, da uceniš devojku otkupom, jer će ti on platiti iz svoga kovčega toliko koliko će ti omogućiti da nađeš pedeset devojaka pod sigurnijim uslovima, u čemu se nadam da ću i ja dobiti svoj deo kad se budemo zajedno veselili kao prava braća, ne zaboravljajući vinski pehar. Jer, kao što kaže tekst: Vinum laetificat cor hominis — vino veseli srce čovekovo, i isto tako: Rex delectabitur pulchritudine tua.¹¹¹

Do našeg veselog sastanka ostaj zbogom. Dato u ovoj pećini lupeškoj, u vreme jutrenja.

Emer Pr. S. M. Jorvolciensis.

Post scriptum¹¹². Doista, tvoj zlatni lanac nije dugo ostao kod mene, i sada će o njemu visiti, o vratu nekog hajdučkog zverokradice, pištaljka kojom doziva svoje pse.“

— Šta kažeš na to, Konrade? upita Veliki majstor, lupeška pećina! I pogodno je boravište lupeška pećina za jednog takvog opata. Nije nikakvo čudo što je gospod spustio svoju ruku na nas, i što u svetoj zemlji gubimo mesto za mestom, stopu po stopu, pred nevernicima, kad imamo takve crkvene ljude kao što je taj Emer. A šta li misli, pitam se, pod onim „druge čarobnice?“ reče on svome vernom prijatelju, uzevši ga malo ustranu.

Konrad je bio bolje upoznat, možda iz iskustva, sa ljubavnim rečnikom, nego njegov starešina; i on objasni mesto iz pisma, koje je zbunjivalo Velikog majstora, kao jedan od izraza koji svetovnjaci upotrebljavaju za one koje vole kao ljubavnice; ali objašnjenje ne zadovolji pobožnog Bomanoara.

— Ima u tome nešto više no što ti nagađaš, Konrade; tvoja jednostavnost nije dorasla ovom dubokom ponoru pokvarenosti. Ta Rebeka od Jorka bila je učenica Mirijamina, o kojoj si slušao. Čućeš to sada i od samog Jevrejina. A zatim, okrenuvši se Isaku, reče napadno glasno: Dakle, tvoja kći je zatočenica Brijana de Boa Gilbera?

— Oh, časna hrabra gospodo, promuca gotovo nečujno jadni Isak, i koliki god otkup može jedan siromašan čovek da bez teškoća plati za njeno oslobođenje...

— Ćuti! prekide ga Veliki majstor, ta tvoja dična ćerka bavila se veštinom lečenja, je li tako?

— Oh, milostivi gospodine, odgovori Jevrejin malo slobodnije, i vitez i joman, štitonoša i vazal mogu da blagoslove dar koji joj je nebo namenilo. Mnogi može da posvedoči da ga je izlečila svojom veštinom, kad je svaka druga ljudska pomoć bila uzaludna; ali blagoslov boga Jakovljevog bio je sa njom.

Bomanoar se okrete Mon Fičetu sa strašnim osmehom.

— Eto vidiš, brate, reče on, obmane proždrljivog neprijatelja! Vidiš li mamac kojim on peca duše, dajući kratak razmak zemaljskog života u zamenu za večnu sreću na onom svetu. Dobro kaže naše osveštano pravilo: Semper percutiatur leo vorans.¹¹³ Ha lava! Dole ca rušiocem! uzviknu on mašući visoko svojim tajanstvenim abakusom kao da prkosi silama tmine. Tvoja kći vršila je lečenja, ne sumnjam u to, nastavi on da govori Jevrejinu, rečima i amajlijama, zapisima i drugim sumnjivim kabalističkim tajnama.

— Ne, časni i hrabri viteže, odgovori Isak, nego uglavnom jednim lekom čudotvorne vrednosti.

— Otkud joj ta tajna? upita Bomanoar.

— Predala joj je, odgovori Isak, ustežući se jer predosećaše opasnost, jedna mudra žena našeg plemena.

— Ah, podli Jevrejine! reče Veliki majstor, da nije to ona ista veštica Mirijam za čije se užasne čini čulo širom svih hrišćanskih zemalja? viknu Veliki majstor krsteći se. Njeno telo je spaljeno na lomači, a njen je pepeo vetar razneo na sve četiri strane; i neka tako bude i sa mnom i sa mojim redom, ako to isto ne učinim i sa njenom učenicom, i još više! Naučiću je kako se bacaju čini i mađije na borce blagoslovenog hrama. Hej, Damjane, izbaci ovog Jevrejina kroz kapiju; ubij ga, ako se protivi ili ako se opet vrati. Sa njegovom kćeri postupićemo kako nalažu hrišćanski zakoni i naša visoka dužnost.

Jadni Isak beše odmah žurno odveden i izagnan iz preceptorije; sva njegova preklinjanja, pa čak i njegove ponude ostadoše nesaslušani n prezreni. Ne ostade mu ništa drugo no da se vrati u kuću rabinovu, i da nastoji, pomoću njega, da sazna šta će biti sa njegovom kćeri. On je dotada strahovao za njenu čast, a sada je drhtao za njen život.

Posle udaljenja Jevrejina, Veliki majstor naredi da pred njega sa najvećom hitnošću dođe preceptor Tempelstova.

XII
OPTUŽBA

Ne reci da je moje pritvorstvo prevara — svi žive pretvarajući se

Prosjak sa pritvorstvom prosjači, a sjajni dvorjanin

Dobija zemlje i titule, položaj i vlast, pretvarajući se;

Sveštenstvo pritvorstvo ne prezire, a odvažni vojnik

Produžiće pomoću njega svoju službu. Svi ga odobravaju,

Svi ga vrše; a onaj ko se zadovoljava time

Da se pokaže onakav kakav je u stvari, imaće malo ugleda

U crkvi, u vojsci ili u državi. Tako je to u svetu.

Stari komad

Alber Malvoazen, predsednik, ili, na jeziku reda, preceptor ustanove u Tempelstovu, bio je brat onog Filipa Malvoazena, koji je već pomenut jednom prilikom u ovoj priči, i bio je, kao i taj baron, u tesnom savezu sa Brijanom de Boa Gilberom.

Meću razuzdanim i pokvarenim ljudima, kojih je bilo tako mnogo u hramovničkom redu, Alber Malvoazen zauzimao je veoma istaknuto mesto; ali, za razliku od hrabrog Boa Gilbera, on je umeo svoje poroke i slavoljublje vešto da prikrije velom licemerstva, i da u svom spoljašnjem držanju pokaže fanatizam koji je u sebi prezirao. Da samo dolazak Velikog majstora nije bio tako neočekivan, ne bi on u Tempelstovu video ništa što bi ukazivalo ma na kakvo popuštanje discipline. Pa čak, iako je bio iznenađen i u izvesnoj meri otkriven, Alber Malvoazen slušao je prekore svoga starešine sa dubokim poštovanjem i prividnom skrušenošću i pokazao je veliku žurbu da popravi pojedinosti na koje je ovaj ukazivao; konačno, uspeo je tako dobro da da izgled asketske pobožnosti jednoj porodici, koja je doskora bila odana razuzdanosti i zadovoljstvu, da Luka Bomanoar otpoče da bolje misli o preceptorovom moralu nego što je bio sklon da o tome sudi prema prvom izgledu ustanove.

Ali ovo povoljno raspoloženje Velikog majstora bilo je uveliko uzdrmano saznanjem da je Alber primio u manastir jevrejsku zarobljenicu i, kako se trebalo bojati, ljubavnicu jednog brata hramovničkog reda; i kad se Alber pojavi pred njim, bio je gledan sa neuobičajenom strogošću.

— U ovom domu, posvećenom ciljevima svetoga reda hramovničkog, otpoče Veliki majstor strogim glasom, nalazi se jedna jevrejska žena, koju je ovamo doveo jedan brat ovog reda, a po tvom dopuštenju, gospodine preceptore.

Alber Malvoazen bio je zgranut; jer, nesrećna Rebeka bila je zatvorena u jedan udaljen i tajni deo zgrade, i bile su preduzete sve mere predostrožnosti da njen boravak ostane nepoznat. On pročita u očima Bomanoara propast za Boa Gilbera i za sebe, ako ne bude sposoban da otkloni preteću oluju.

— Zašto ćutiš? nastavi Veliki majstor.

— Je li mi dozvoljeno da odgovorim? odvrati preceptor glasom najdublje poniznosti, iako je tim pitanjem samo želeo da dobije u vremenu da bi sredio svoje misli.

— Govori, dopušteno ti je, reče Veliki majstor. Govori, i reci kako se dogodilo, pitam te još jednom, da si trpeo da jedan brat dovede ljubavnicu, i to ljubavnicu jevrejsku čarobnicu, u ovo sveto mesto da ga uprlja i okalja?

— Jevrejska čarobnica? izusti Alber Malvoazen. Dobri anđeli, čuvajte nas!

— Da, brate, jevrejska čarobnica! reče Veliki majstor strogo. Tako sam rekao. Smeš li da porekneš da je ta Rebeka, kći onog bednog zelenaša Isaka od Jorka, i učenica podle veštice Mirijam, da je ona sada — stidno je to i pomisliti ili reći! — smeštena u ovoj preceptoriji?

— Vaša mudrost, časni oče, odgovori preceptor, odagnala je tminu iz moje svesti. Mnogo sam se čudio kako to da jedan tako čestit vitez kao što je Brijan de Boa Gilber izgleda tako glupo zasenjen čarima te žene, koju sam primio u ovu kuću samo da bih sprečio dalje razvijanje njihovih veza, što bi se inače završilo padom našeg hrabrog i pobožnog brata.

— Zar se ništa, dakle, do sada nije dogodilo među njima što bi prekršilo njegov zavet? upita Veliki majstor.

— Šta! Pod ovim krovom? uzviknu preceptor krsteći se, sveta Magdaleno i deset hiljada devica, sačuvajte nas! Ne! Ako sam zgrešio primajući je ovde, to sam učinio u pogrešnoj misli da bih na taj način mogao slomiti zaludelu sklonost našega brata prema toj Jevrejki, koja je izgledala tako divlja i neprirodna, da nisam mogao a da je ne pripišem bezumnosti, koja se pre može lečiti sažaljenjem nego prekorom. Ali, pošto je vaša prečasna mudrost otkrila da je ta devojčura čarobnica, možda to potpuno objašnjava njegovu zaljubljenost.

— Objašnjava! Objašnjava! reče Bomanoar. Vidiš li, brate Konrade, opasnost od popuštanja pred prvim sredstvima i laskanjima satane! Moguće je da naš brat Boa Gilber u ovoj stvari pre zaslužuje sažaljenje nego strogu kaznu; pre podršku palice, nego udarac štapa, i da ga naše opomene i molitve odvrate od njegove ludosti i povrate ga njegovoj braći.

— Bila bi velika šteta, reče Konrad Mon Fičet, da naš red izgubi jedno od svojih najboljih kopalja, kad je svetoj zajednici najviše potrebna pomoć njenih sinova. Tri stotine Saracena je taj Brijan de Boa Gilber pobio svojom rukom.

— Krv tih prokletih pasa, reče Veliki majstor, biće slatka i prijatna žrtva svecima i anđelima koje oni mrze i hule; i sa njihovom pomoću mi ćemo suzbiti mađije i čini u koje se naš brat upleo kao u mrežu. On će raskinuti veze te Dalile, kao što je Samson¹¹⁴ raskinuo dva nova užeta kojim su ga Filistinci bili vezali, i opet će ubijati nevernike, gomilu za gomilom. A što se tiče te podle veštice, koja je bacila svoje čini na jednog brata svetoga hrama, ona će umreti.

— Ali zakoni Engleske, otpoče preceptor, ushićen što je neraspoloženje Velikog majstora tako bilo otklonjeno od njega i Boa Gilbera i uzelo drugi pravac, mada se bojao da on ne ide isuviše daleko.

— Zakoni Engleske, prekide ga Bomanoar, dopuštaju i naređuju svakom sudiji da vrši pravdu u granicama svoje nadležnosti. I najmanji baron može da zatvori, da sudi i osudi vešticu koju je našao na svome posedu. A zar će se ta vlast osporiti velikom majstoru hrama u jednoj preceptoriji njegovoga reda? Ne! Mi ćemo suditi i osuditi. Veštica će biti uništena, i učinjeno zlo biće oprošteno. Pripremi dvornicu zamka za suđenje veštici.

Alber Malvoazen se pokloni i povuče se — ne da bi dao uputstva za pripremanje dvornice, već da potraži Brijana de Boa Gilbera i da mu saopšti kako izgleda da će se stvari svršiti. Uskoro ga nađe, zapenušalog od ljutnje zbog novog odbijanja na koje je naišao kod lepe Jevrejke.

— Bezumnica, reče on, nezahvalnica, da prezire onoga koji je u krvi i plamenu bio gotov da spase njen život izlažući se opasnosti da svoj izgubi! Nebesa mi, Malvoazene! Stajao sam tamo dok su krov i grede praštali i rušili se oko mene. Bio sam meta za stotinu strela; one su dobovale po mome oklopu kao grad u rešetkasto okno, a svoj štit sam upotrebljavao jedino da nju zaklonim. Sve sam to izdržao radi nje; a sada mi ta samovoljna devojka prebacuje što je nisam ostavio da pogine, i odbija mi ne samo najmanji dokaz zahvalnosti, nego čak i najudaljeniju nadu da će mi ga uopšte pružiti. Đavo koji je njenoj rasi dao tvrdoglavost, usredsredio je svu snagu te tvrdoglavosti u samoj njenoj ličnosti!

— Đavo , reče preceptor, čini mi se da je ušao u vas oboje. Koliko sam ti govorio o obazrivosti, ako ne o uzdržljivosti? Zar ti nisam rekao da se može naći veliki broj hrišćanskih devojaka dobrog srca koje bi se smatrale srećnim da su u položaju Rebeke, a ti si morao da pokloniš svoju nežnost jednoj samovoljnoj tvrdoglavoj Jevrejki! Službe mi božje, mislim da stari Luka Bomanoar tačno pogađa, kad smatra da je ona bacila čini na tebe.

— Luka Bomanoar! uzviknu Boa Gilber prekorno. Je li to tvoja predostrožnost, Malvoazene? Zar si dozvolio da izlapeli starac sazna da je Rebeka u preceptoriji?

— A kako sam mogao to da sprečim? reče preceptor. Nisam propustio ništa što bi moglo da sačuva tajnu; ali ona je izdana, i da li je to učinio đavo ili ne, to bi sam đavo mogao da kaže. Ali ja sam stvar obrnuo kako sam umeo; ti si van opasnosti ako se odrekneš Rebeke. Pomilovan si — kao žrtva mađijske zablude. Ona je čarobnica i kao takva mora da umre.

— Neće, tako mi neba! reče Boa Gilber.

— Tako mi neba, mora i umreće! reče Malvoazen. Ni ti, niti iko drugi ne može je spasti. Luka Bomanoar je rešio da je smrt Jevrejke otkupna žrtva, dovoljna da okaje sve ljubavne izgrede vitezova hramovnika, a ti znaš da on ima i moć i volju da ostvari jednu tako razumnu i pobožnu nameru.

— Hoće li budući vekovi verovati da je ikada vladala tako glupa zatucanost! reče Boa Gilber koračajući gore-dole po sobi.

— Šta će oni verovati, to ja ne znam, reče Malvoazen mirno, ali znam dobro da će u ove naše današnje dane sveštenstvo i svetovnjaci, i to devedeset i devet od sto, uzviknuti amin na presudu Velikog majstora.

— Znam šta ću, reče Boa Gilber. Albere, ti si moj prijatelj. Moraš mi pomoći da je spasem, time što ćemo je preneti na neko sigurnije i skrivenije mesto.

— Ne mogu i kad bih hteo, odgovori preceptor, kuća je puna pratilaca Velikog majstora, i drugova koji su mu odani. I, da budem otvoren prema tebi, brate, ne bih se upustio s tobom u tu stvar, čak i kad bih se mogao nadati da ću dovesti svoju barku do luke. Ja sam se već dovoljno izložio opasnosti zarad tvoje ljubavi. Nemam nameru da se izložim osudi na raščinjenje, ili čak i da izgubim svoju preceptoriju za ljubav jednog naslikanog parčeta jevrejskog mesa i krvi. A ti, ako hoćeš da se držiš mog saveta, napustićeš taj lov na divlje guske, i pustićeš svoga sokola na kakav drugi plen. Razmisli, Boa Gilbere. Tvoj sadašnji čin, tvoje buduće časti — sve zavisi od tvoga mesta u našem redu. Zar hoćeš da ludački istraješ u svojoj strasti prema toj Rebeki, hoćeš li da daš Bomanoaru moć da te isključi? A on to neće propustiti. On ljubomorno čuva palicu koju drži u svojoj drhtavoj ruci, i zna da si ti ispružio svoju ruku prema njoj. Ne sumnjaj da će te on upropastiti ako mu pružiš tako pogodan povod kao što je štićenje jedne jevrejske čarobnice. Pusti mu na volju u ovoj stvari, jer tu nemaš nikakve moći nad njim. A kad palica bude u tvojoj snažnoj ruci, moći ćeš da miluješ kćeri Judeje ili da ih spaljuješ, kako se tebi najbolje svidi.

— Malvoazene, reče Boa Gilber, ti si jedan hladnokrvan...

— Prijatelj, reče preceptor, požurivši se da ispuni prazninu u koju bi Boa Gilber verovatno stavio neku težu reč, hladnokrvan sam prijatelj i utoliko pogodniji da ti dam savet. Kažem ti još jednom da ne možeš da spaseš Rebeku. Idi, požuri Velikom majstoru — baci se pred njegove noge i reci mu...

— Ne pred njegove noge, nebesa mi! Nego u bradu izlapelom starcu reći...

— Reci mu, onda, u bradu, nastavi Malvoazen hladno, da voliš tu zatočenu Jevrejku do ludila; i ukoliko više budeš govorio o svojoj strasti, utoliko će veća biti njegova žurba da smrću lepe čarobnice toj strasti učini kraj: a ti, uhvaćen na delu priznanjem svoga zločina protivno tvojoj zakletvi, ne možeš se nadati nikakvoj pomoći od tvoje braće; moraćeš da zameniš sve svoje sjajne snove o slavi i moći time što ćeš možda imati priliku da podigneš najamničko koplje u nekim tričavim zađevicama izmeću Flandrije i Burgundije.

— Istinu govoriš, Malvoazene, reče Brijan de Boa Gilber posle jednog trenutka razmišljanja. Ne dam sasušenom zatucanku nikakvo preimućstvo nada mnom. A što se tiče Rebeke, ona ne zaslužuje da radi nje stavim na kocku svoj ugled i svoju čast. Odbaciću je, da, ostaviću je njenoj sudbini, sem ako...

— Nemoj da menjaš svoju mudru i nužnu odluku, reče Malvoazen, žene su samo igračke sa kojima se zabavljamo u našim dokonim časovima; želja za slavom je ozbiljno životno zanimanje. Neka propadnu i hiljadu takvih trošnih igračaka kao ta Jevrejka pre no što tvoj muški korak zastane u sjajnoj karijeri koja leži pred tobom! Za sada se rastajemo, i ne treba da nas vide u prisnom razgovoru — ja treba da naredim da se dvornica valjano pripremi za njeno sudište.

— Šta! reče Boa Gilber, zar tako brzo?

— Ah, izusti preceptor, proces se brzo razvija kad je sudija unapred doneo presudu.

— Rebeka, reče Boa Gilber kad ostade sam, izgleda da ćeš me skupo stajati. Ali ja ne mogu da te ostavim tvojoj sudbini, kao što ovaj hladni licemer preporučuje. Pokušaću da te spasem; ali, čuvaj se nezahvalnosti! Jer, ako me opet odbiješ, moja osveta biće ravna mojoj ljubavi. Život i čast Boa Gilbera ne smeju se staviti na kocku tamo gde su prezir i prekori jedina njegova nagrada.

Tek što je Malvoazen izdao potrebna naređenja, kad mu dođe Konrad Mon Fičet da ga upozna sa odlukom Velikog majstora da se Jevrejka izvede odmah pred sud zbog čarobništva.

— To je sigurno san, reče preceptor, mi imamo ovde dosta jevrejskih lekara, i ne nazivamo ih čarobnicima iako oni vrše zaista čudotvorna lečenja.

— Veliki majstor misli drukčije, reče Mon Fičet, i, Albere, hoću da budem ispravan prema tebi — veštica ili ne, bolje je da ta devojka umre, nego da naš red izgubi Brijana de Boa Gilbera, ili da se red pocepa unutrašnjom neslogom. Ti znaš njegov visoki čin, njegov glas na oružju — poznato ti je sa kolikom odanošću mnoga naša braća gledaju u njega — ali mu sve to neće pomoći kod našeg Velikog majstora ako on bude smatrao Brijana kao saučesnika, a ne kao žrtvu te Jevrejke. Da su duše njenih dvanaest plemena u samom njenom telu, bolje je da samo ona strada nego da je Brijan de Boa Gilber prati u njenoj propasti.

— Dosad sam ga nagovarao da je napusti, reče Malvoazen, pa ipak, ima li dovoljno osnova da se ta Rebeka osudi zbog čarobništva? Zar neće Veliki majstor promeniti svoje mišljenje kad vidi da su dokazi tako slabi?

— Moraju biti pojačani, Albere, odgovori Mon Fičet, moraju svakako biti pojačani. Razumeš li me?

— Razumem, reče preceptor. Ne prezam ni od čega kad je u pitanju dobro našega reda, ali bojim se da je malo vremena da se pronaću podobna sredstva.

— Malvoazene, ona se moraju pronaći, reče Konrad, to će biti od velike koristi i za red i za tebe. Ova preceptorija Tempelstov je siromašna, preceptorija Mezon Die vredi dvaput više a ti znaš kako ja stojim sa našim Velikim majstorom. Naći ljude koji će izvesti stvar, i ti ćeš biti preceptor preceptorije Mezon Die i u plodnom Kentu. Šta veliš?

— Meću ljudima koji su došli ovamo sa Boa Gilberom, odgovori Malvoazen, dva su momka koje dobro poznajem; bili su sluge kod mog brata Filipa de Malvoazena, i prešli su iz njegove službe Fron de Befu. Možda će oni nešto znati o čarobništvu ove žene.

— Hajde, potraži ih odmah... I slušaj, ako zlatnik ili dva mogu da izoštre njihovo sećanje, nemoj se ustezati.

— Oni mogu za jedan zlatnik da se zakunu da je veštica i majka koja ih je rodila, reče preceptor.

— Hajde, onda, reče Fičet, u podne će postupak biti otvoren. Ja nisam video našega starešinu u tako ozbiljnoj pripremi još od onda kada je osudio na lomaču Hameta Alfagi, jednog pokrštenjaka koji se ponovo vratio u muslimansku veru.

Teško zvono na zamku izbi podne, kad Rebeka ču bat koraka na tajnim stepenicama koje su vodile u njen zatvor. Šum je nagoveštavao dolazak nekoliko osoba, i ona se gotovo obradova tome; jer više se plašila usamljenih poseta vatrenog i strasnog Boa Gilbera nego ikakvog zla koje bi je još moglo snaći. Vrata na sobi otključavaše se i unutra uđoše Konrad i preceptor Malvoazen, a za njima četiri stražara sa halebardama, odeveni u crno.

— Kćeri proklete rase! reče preceptor, ustani i poći s nama.

— Kuda, upita Rebeka mirnim i pouzdanim glasom, i radi čega?

— Devojko, odgovori Konrad, nije na tebi da pitaš, već da slušaš. Pa ipak, neka ti je znano da ćeš biti izvedena pred sud Velikog majstora našega svetoga reda, da tu odgovaraš za svoje krivice.

— Neka je hvaljen bog Avramov, reče Rebeka skrstivši pobožno ruke, ime sudije, pa makar i neprijatelja moga naroda, za mene je ime zaštitnika. Veoma rado polazim s tobom; dozvoli mi samo da obavijem veo oko glave.

Oni siđoše niz stepenice, laganim, svečanim korakom prođoše jednu dugačku galeriju, i kroz dvoja vrata na kraju galerije uđoše u veliku dvornicu u kojoj je Veliki majstor zasedao sa svojim sudom.

Donji deo ove prostrane dvornice bio je ispunjen štitonošama i jomanima koji načiniše mesta, ne bez izvesne teškoće, da Rebeka, u pratnji preceptora i Mon Fičeta, za kojim je išla straža halebardijera, prođe do mesta koje joj beše označeno. Dok je skrštenih ruku i oborene glave prolazila kroz gomilu, neko joj tutnu u ruku parčence hartije koje ona gotovo nesvesno primi i zadrža, ne ispitavši njegovu sadržinu. Uverenje da ima nekog prijatelja u ovom užasnom skupu dade joj hrabrosti da pogleda naokolo i da zapazi pred koga je bila dovedena. I tako je ona netremice posmatrala prizor koji ćemo nastojati da opišemo u sledećoj glavi.

XIII
SUĐENjE

Strog je bio zakon što je pripadnicima nalagao da ostave

Zbog ljudskih bolova ljudska srca da jadikuju;

Strog je bio zakon koji je zabranjivao da se na primamljivo

Pritvorstvo otvorene i bezazlene veselosti čovek nasmeši;

Ali još strožiji, kad se gvozdenom palicom

Tiranske moći mahalo, a zakon to božjom vlašću nazivao.

Srednji vek

Sud sastavljen za suđenje nevinoj i nesrećnoj Rebeki zauzimao je podijum, ili uzdignuti deo gornjeg kraja velike dvornice — jednu platformu koju smo već opisali kao počasno mesto, određeno da ga zauzmu najodličniji stanovnici ili gosti u kakvoj starinskoj kući.

Na uzdignutom sedištu, tačno ispred optužene, sedeo je Veliki majstor hrama u potpuno beloj odeždi sa širokim naborima, držeći u ruci svoju tajanstvenu palicu. Podno njegovih nogu nalazio se sto za kojim su sedela dva pisara, kapelana, čija je dužnost bila da vode zapisnik o postupku u toku dana. Crna odeća, gole glave i veoma ozbiljni pogledi ovih ljudi bili su u izrazitoj suprotnosti sa ratničkim izgledom vitezova koji su se tu zadesili kao stanovnici preceptorije ili su došli u pratnji Velikog majstora. Preceptori, od kojih su bila prisutna četvorica, zauzimali su sedišta nešto niža po visini i nešto povučena unazad iza sedišta njihovog starešine; a vitezovi koji nisu zauzimali takav položaj u redu sedeli su na još nižim klupama, na istoj udaljenosti od preceptora kao što su ovi bili udaljeni od Velikog majstora. Iza njih, ali još uvek na podijumu, ili na uzdignutom delu u dvornici, stajale su štitonoše reda u beloj odeći slabije kakvoće.

Ceo skup imao je izgled najdublje ozbiljnosti; a na licima vitezova mogli su se videti tragovi vojničke smelosti, sjedinjeni sa svečanim držanjem koje dolikuje ljudima verskog poziva i koje je u prisustvu Velikog majstora bilo neizostavno na svakom čelu.

Ostali i niži deo dvornice bio je ispunjen stražarima sa halebardama, i drugim slugama koje je ovamo privukla radoznalost da vide u isti mah Velikog majstora i jevrejsku čarobnicu. Većinom su te osobe bile nižeg društvenog položaja, na jedan ili na drugi način, u vezi sa hramovničkim redom, pa su se stoga odlikovale svojom crnom odećom. Ali ni seljacima iz okoline nije bio uskraćen pristup, jer se Bomanoar gordio time da ovom poučnom prizoru deljenja pravde da što je moguće veću javnost. Izgledalo je kao da se njegove krupne plave oči šire dok je gledao po skupu, a na licu mu se izražavao zanos od svesnog dostojanstva i uobražene zasluge zbog posla koji je nameravao da obavi. Postupak otpoče jednim psalmom koji je i sam Veliki majstor pratio dubokim melodičnim glasom kome starost ne beše oduzela jačinu. Duboki otegnuti zvuci stotine ljudskih glasova, naviknutih da se slažu u horskom pevanju, podigoše se do zasvođene tavanice dvornice i prijatno i svečano zabrujaše među njenim lukovima poput šuma snažnih vodenih talasa.

Kad pesma prestade, Veliki majstor polagano pređe pogledom po skupu i primeti da je jedno preceptorsko mesto prazno. Brijan de Boa Gilber, koji je maločas tu sedeo, beše napustio mesto i sad je stajao blizu krajnjeg ugla jedne od klupa koju su zauzimali vitezovi hramovnici; jednom rukom bio je podigao svoj dugi ogrtač tako da u izvesnoj meri sakrije lice, dok je drugom držao mač sa balčakom u vidu krsta, čijim je vrhom lagano vukao crte po hrastovom podu.

— Nesrećni čovek, reče Veliki majstor, pošto ga udostoji jednog pogleda punog saučešća. Ti vidiš, Konrade, kako ga ovaj sveti čin muči. Dokle može da dovede jednog hrabrog i valjanog viteza zavodljivi pogled žene, potpomognut od strane vladara nečistih sila ovoga sveta. Vidiš li kako ne može da gleda u nas; ne može da gleda u nju; a ko zna po kakvom podsticaju njegovog mučitelja njegova ruka povlači ove kabalističke crte po podu? Možda on time cilja na naš život i našu sigurnost; ali mi pljujemo na to i prkosimo podlom neprijatelju? Semper leo percutiatur!

Ovo Veliki majstor tiho izgovori svom vernom sledbeniku, Konradu Mon Fičetu; a zatim podiže glas i obrati se skupu:

— Časni i hrabri ljudi, vitezovi, preceptori i drugari svetoga hrama, braćo moja i deco moja! I vi, plemenite i pobožne štitonoše koji nameravate da ponesete ovaj sveti krst! I vi, hrišćanska braćo svih stepena! Neka vam je znano da nas nije slabost navela da sazovemo ovaj skup; jer, iako je nedostojna naša ličnost, ipak je nama, sa ovom palicom, poverena puna vlast da sudimo o svemu što se tiče dobra ovoga reda. Blaženi sveti Bernard, u pravilu o našem viteškom i verskom pozivu, rekao je, u pedeset devetoj glavi, da on ne želi da se braća sazivaju u veće, sem po volji i naređenju Majstora; na taj način je nama, kao i onim dostojnijim ocima koji su nam prethodili u onoj našoj dužnosti, ostavio slobodu da sudimo kako o povodu, tako i o vremenu i mestu za sazivanje zbora celoga reda ili jednog njegovog dela. Na svim takvim zborovima naša je dužnost da čujemo savet naše braće, pa da postupimo po našem nahođenju. Ali kad besni vuk upadne u stado i odvuče jednog njegovog člana, dužnost je dobroga pastira da sazove svoje drugove, da lukovima i praćkama ubiju napadača, prema našem dobro poznatom pravilu da lava uvek treba oboriti. Mi smo stoga pozvali pred nas jednu jevrejsku ženu po imenu Rebeka, kćer Isaka od Jorka — ženu ozloglašenu zbog mađija i čarobništva, čime je zaludela krv i zanela mozak, ne nekog gejaka, nego jednog viteza; ne svetovnjačkog viteza, nego jednog viteza odanog službi svetog hrama; ne viteza drugara, nego jednog preceptora našega reda, prvoga po časti kao i po mestu. Naš brat Brijan de Boa Gilber dobro je poznat nama lično i svima stepenima koji me sada čuju kao valjan i revnostan pobornik krsta, čijom su rukom mnogi podvizi hrabrosti učinjeni u svetoj zemlji i sveta mesta očišćena od prljavštine krvlju onih nevernika koji su ih bili zagadili. A mudrost i pamet našeg brata ništa manje nisu bili na glasu među njegovom braćom nego njegovo junaštvo i vojnička poslušnost, tako da su vitezovi, kako u istočnim tako i u zapadnim zemljama, pomišljali na Boa Gilbera kao jednog od onih koji može biti imenovan za naslednika ove palice, kad bude po volji nebu da nas oslobodi tereta da je mi nosimo. I kad nam se sada kaže da je takav jedan čovek, tako počastvovan i tako čestit, najednom odbacio obzire prema svome činu, svome zavetu, svojoj braći i svojim izgledima, da se vezao sa jednom jevrejskom devojkom, da je putovao u tome bludnom društvu kroz usamljena mesta, branio njenu osobu više nego sebe samoga, i da je, najzad, bio toliko do krajnosti zaslepljen i zanesen svojom ludošću, da je dovede čak u jednu od naših preceptorija — šta bismo drugo mogli da kažemo ako ne da je plemenitog viteza dohvatio kakav zli demon, ili da je pod uticajem kakvih bezbožnih mađija? Kad bismo mogli pretpostaviti nešto drugo, nemojte misliti da bi nas položaj, junaštvo, veliki ugled, ili ma koji drugi zemaljski obzir mogao sprečiti da ga kaznimo, da se zlo iskoreni, baš kao što kaže tekst: Auferte malum ex vobis¹¹⁵. Jer razna su i odvratna dela prestupa protiv pravila našega blagoslovenog reda u ovom žalosnom događaju; prvo, on je išao po svojoj sopstvenoj volji protivno glavi 33: Quod nullus juxta propriam voluntatem incedat¹¹⁶; drugo, on je opštio ca jednom osobom odlučenom od crkve, glava 57; Ut fratres pop participent cum excommunicatis¹¹⁷, i stoga je zaslužio jedan deo u Anathema Maranatha; treće, on je razgovarao ca stranim ženama: Ut fratres pop conversantur cum extraneis mulieribus¹¹⁸; četvrto, on nije izbegavao, već je, treba se bojati, tražio poljubac žene, čime, kako kaže poslednje pravilo našeg slavnog reda: Ut fugiantur oscula¹¹⁹, borci krsta padaju u klopku. Za te mrske i mnogobrojne krivice Brijan de Boa Gilber trebalo bi da bude odsečen i iščupan iz naše zajednice, pa sve da je i desna ruka i desno oko njeno.

On zastade. Tihi žagor prođe kroz skup. Neki od mlađih, koji su bili skloni da se nasmeše na propis o izbegavanju poljupca, uozbiljiše se sada i bojažljivo očekivahu šta će dalje predložiti Veliki majstor.

— Takva, nastavi on, i tako velika trebalo bi doista da bude kazna za jednog viteza hramovnika koji je voljno grešio protiv pravila Hamer reda. Ali, ako je posredstvom čini i mađija satana ovladao vitezom, možda stoga što je on suviše olako bacio oko na lepotu jedne devojke, onda pre treba da žalimo, nego da kaznimo njegovo otpadništvo; i nalažući njemu samo pokajanje podobno da ga očisti od njegovog greha, mi moramo okrenuti svu oštrinu naše srdžbe prema prokletom oruđu koje umalo nije dovelo do njegovog potpunog otpadanja. Ustanite, stoga, i dajte svoj iskaz vi koji ste bili svedoci ovih nesrećnih događaja, kako bismo mogli da sudimo o njihovom broju i njihovom značaju; da sudimo, da li naša pravda može biti zadovoljena kažnjavanjem ove neverničke žene, ili moramo produžiti, okrvavljena srca, dalji postupak protiv našeg brata.

Nekoliko svedoka bi pozvano da posvedoče kako se Boa Gilber izlagao opasnostima nastojeći da spase Rebeku iz zamka u požaru, i kako je zanemarivao sopstvenu zaštitu da bi njoj obezbedio sigurnost. Ljudi su iznosili ove detalje sa preterivanjem, kao što je to obično kod prostih ljudi koji su bili veoma uzbuđeni kakvim neobičnim događajima, a njihova prirodna sklonost prema čudesnim stvarima bila je znatno povećana time što je, kako se činilo, njihovo svedočenje pričinjavalo zadovoljstvo visokoj ličnosti radi čijeg je obaveštenja bilo dato. Tako su opasnosti koje je Boa Gilber savladao, iako same po sebi velike, u njihovoj priči postale ogromne; predanost viteza u odbrani Rebeke bila je uveličana ne samo preko svake granice razumnosti, nego i najluđe preteranosti viteške revnosti; i njegova obziranja na svaku njenu reč, iako je njen jezik često bio strog i prekoran, bila su ocrtana sa tolikim preterivanjem da je to za jednog čoveka ohole prirode izgledalo gotovo natprirodno.

Zatim je bio pozvan preceptor Tempelstova da opiše kako su Boa Gilber i Jevrejka stigli u preceptoriju. Iskaz Malvoazenov bio je vrlo oprezan. Ali, dok je on očigledno nastojao da poštedi osećanje Boa Gilbera, ubacivao je, s vremena na vreme, takva nagoveštavanja iz kojih je proizlazilo da je Brijan postupao kao čovek koji je privremeno nesvestan onoga što čini, jer je izgledao tako duboko zaljubljen u devojku koju je sa sobom doveo. Sa uzdasima i kajanjem, preceptor izrazi svoju potištenost što je primio Rebeku i njenog ljubaznika u zidove preceptorije.

— Ali ja sam svoju odbranu, završi on, izneo u ispovesti našem prečasnom ocu, Velikom majstoru; on zna da moje pobude nisu bile rđave, iako je moje ponašanje možda bilo nepravilno. Radosno ću primiti svako ispaštanje koje mi on naloži.

— Dobro si govorio, brate Albere, reče Bomanoar, tvoje su pobude bile dobre, pošto si smatrao da je ispravno da zaustaviš svog grešnoga brata u njegovom trku strmoglavog ludila. Ali je tvoje ponašanje bilo rđavo, kao postupak onoga koji želi da zaustavi pomahnitalog konja, i dograbi za uzengije umesto za uzdu; taj i sam biva povređen, umesto da postigne svoj cilj. Trinaest očenaša nalaže naš osnivač za jutrenje, a devet za večernje; za tebe neka to bude udvostručeno. Triput nedeljno dopušteno je hramovnicima da jedu meso; ali ti ćeš postiti svih sedam dana. Tako radi narednih šest nedelja i okajaćeš svoju pogrešku.

Sa licemernim pogledom najdublje pokornosti, preceptor Tempelstova pokloni se do zemlje pred svojim starešinom, i vrati se na svoje mesto.

— Da li bi bilo dobro, braćo, Veliki majstor, upita, da ispitamo nešto iz ranijeg života i ponašanja ove žene, a naročito zato da bismo utvrdili da li je ona jedna od onih koje upotrebljavaju mađijske čini i zapise, jer iskazi koje smo čuli navode nas na pretpostavku da je u ovom nesrećnom događaju naš grešni brat bio pod dejstvom njenih paklenih čari i opsena?

Herman od Gudalrika bio je četvrti prisutni preceptor; ostala trojica bili su Konrad, Malvoazen i sam Boa Gilber. Herman je bio stari ratnik čije je lice bilo izbrazdano ožiljcima nanesenim muslimanskom sabljom, i imao je visok položaj i ugled među svojom braćom. On se diže i pokloni se Velikom majstoru koji mu odmah dade dozvolu da govori.

— Ja bih želeo da čujem, prečasni oče, od našeg hrabrog brata Brijana de Boa Gilbera, šta on kaže na ove čudne optužbe sa ovom jevrejkom devojkom?

— Brijane de Boa Gilbere, reče Veliki majstor, ti čuješ pitanje na koje naš brat od Gudalrika želi da odgovoriš. Naređujem ti da mu odgovoriš.

Boa Gilber okrete glavu prema Velikom majstoru kad mu se ovaj obrati, i ostade nem.

— Njega drži neki nemi đavo, reče Veliki majstor. Ukloni se, satano! Govori, Brijane de Boa Gilbere pozivam te ovim znamenjem našeg svetog reda.

Boa Gilber učini napor da stiša svoj sve veći prezir i srdžbu, čije bi mu ispoljavanje, kako je dobro znao, malo pomoglo.

— Brijan de Boa Gilber, reče on, ne odgovara, prečasni oče, na tako divlje i neodređene optužbe. Ako je njegova čast napadnuta, on će je braniti svojim telom i onim mačem koji je često potrzao za hrišćanstvo.

— Mi ti opraštamo, brate Brijane, reče Veliki majstor, iako tvoje hvalisanje ratničkim podvizima pred nama predstavlja veličanje tvojih sopstvenih dela i dolazi od neprijatelja koji nas kuša da sami sebe obožavamo. Ali ti imaš naš oproštaj, jer smatramo da govoriš manje po svojoj sopstvenoj pobudi nego po podsticaju onoga koga ćemo mi, po dopuštenju neba, izbaciti i proterati iz našeg skupa.

Prezrivi pogled sinu iz crnih vatrenih očiju Brijana de Boa Gilbera, ali on ništa ne odgovori.

— A sada, braćo, nastavi Veliki majstor, pošto je na pitanje našeg brata Gudalrika tako nepotpuno odgovoreno, produžavamo sa našim izviđanjem i, uz pomoć naših zaštitnika, ispitaćemo do dna ovu tajnu greha. Neka stupe pred nas oni koji imaju ma šta da posvedoče o životu i ponašanju ove jevrejske žene.

Nastade komešanje u donjem delu dvornice, i kad Veliki majstor zapita za razlog, odgovoriše da se u gomili nalazi jedan oboleli čovek, koga je okrivljena pomoću čudotvornog leka potpuno izlečila od oduzetosti udova.

Siromah seljak, po rođenju Saksonac, bio je dovučen kao svedok, prestrašen od kažnjivih posledica koje bi mogao da navuče krivicom što je bio izlečen od oduzetosti od strane jedne jevrejske devojke. Savršeno izlečen on istina nije bio jer se oslanjao na štake kad je davao svedočki iskaz. Veoma nevoljno bilo je njegovo svedočanstvo, i dato sa mnogo suza; ali on je priznao da je pre dve godine, kada je boravio u Jorku, i radio kao stolar za bogatog Jevrejina Isaka, iznenada oboleo od neke teške bolesti tako da je bio nesposoban da se makne sa kreveta sve dok mu lekovi, a naročito jedan zagrevajući i mirišljavi melem koji su mu stavljali po Rebekinim uputstvima, nisu u izvesnoj meri povratili upotrebu udova. Sem toga, reče on, ona mu je dala jedno lonče te dragocene masti, i, povrh toga, nešto novca da se vrati u kuću u svoga oca blizu Tempelstova.

— I, ako dopusti vaša milostiva časnost, reče čovek, ja ne mogu da verujem da mi je devojka želela kakvo zlo, iako ona ima zlu sreću da bude Jevrejka; jer kad god sam upotrebljavao njen lek, očito sam Očenaš i Vjeruju, a lek usled toga nije ništa slabije dejstvovao.

— Ćuti, robe, reče Veliki majstor, i odlazi! Sasvim priliči životinjama kao što si ti da se predaju i da budu podmićene paklenim lečenjima i da rade kod sinova propasti. Kažem ti, đavo može da izazove bolesti baš u cilju da ih zatim odstrani, da bi na taj način stvorio verovanje u neki đavolski način izlečenja. Imaš li mast o kojoj govoriš?

Seljak zavuče drhtavu ruku u nedra i izvadi jednu malu kutiju sa jevrejskim slovima na poklopcu, što je, po mišljenju većine prisutnih, bio siguran dokaz da je đavo bio apotekar. Bomanoar se prekrsti, pa zatim uze kutiju u svoje ruke i reče:

— Ima li ovde kakav vidar koji bi mogao da nam objasni sastojke ove tajanstvene masti?

Dva vidara, kako su se sami nazivali, jedan kaluđer, drugi berberin, pojaviše se i izjaviše da oni ništa ne znaju o tim sastojcima, izuzev što osećaju mirtu i kamfor, koje oni smatraju orijentalskim travama. Ali, sa pravom profesionalnom mržnjom prema nekome ko sa uspehom obavlja njihovu veštinu, oni dodadoše da taj lek mora da je bio sastavljen nezakonito i mađijski, jer prevazilazi njihovo znanje, a oni, iako nisu mađioničari, potpuno poznaju svaku granu njihove veštine ukoliko se može vršiti sa dobrom verom jednog hrišćanina. Kad bi završeno ovo veštačenje vidara, saksonski seljak ponizno zatraži da mu se vrati lek koji je za njega bio tako spasonosan. Ali Veliki majstor se na njegov zahtev strogo namršti.

— Kako ti je ime, momče, upita bogalja.

— Hig, Snelov sin, odgovori seljak.

— Onda, Hige, Snelov sine, reče Veliki majstor, kažem ti da ti je bolje da ležiš u krevetu, nego da primaš dobročinstva neverničkog leka da bi se mogao dići i hodati; bolje je da pljačkaš nevernicima njihovo blago oružanom rukom, nego da od njih primaš dobrovoljne darove ili da im vršiš službu za nadnicu. Idi, i čini kao što ti kažem.

— Ah, uzdahnu seljak, ako to nije protivno volji vaše časnosti, pouka dolazi suviše kasno za mene, jer ja sam bogalj; ali ću reći dvojici svoje braće, koji služe kod bogatog rabina Natana Ben Samuela, da vaše gospodstvo kaže da je zakonitije da ga opljačkaju, nego da mu verno služe.

— Napolje sa brbljivim nevaljalcem, uzviknu Bomanoar, koji nije bio pripremljen da pobije ovu primenu svog opšteg gledišta.

Hig, Snelov sin, povuče se u gomilu, ali ga je i dalje interesovala sudbina njegove dobrotvorke, te se zadrža da sazna njenu osudu, makar i po cenu da se ponovo susretne sa mrštenjem strogog sudije, iako mu je strah od njega zaustavljao srce u grudima.

Tad Veliki majstor naredi Rebeki da skine veo. Otvorivši usta sad prvi put, ona odgovori strpljivo, ali dostojanstveno, da nije običaj kod kćeri njenog naroda da otkrivaju lice kad se nalaze same u skupu stranaca. Prijatan zvuk njenoga glasa i blagost njenog odgovora učiniše utisak na slušaoce i izazvaše osećanje sažaljenja i naklonosti. Ali Bomanoar, u čijoj je svesti prestanak svakog osećanja čovečnosti, koje bi se moglo suprotstaviti njegovoj dužnosti, bio vrlina sam po sebi, ponovi svoje naređenje da njegova žrtva mora da bude bez vela. Stražari taman htedoše da joj skinu veo, kad ona stade pred Velikog majstora i reče:

— Oh, za ljubav vaših rođenih kćeri, ali, avaj! dodade prisećajući se, vi nemate kćeri! Pa ipak, zbog uspomene na vaše majke, za ljubav vaših sestara i zbog ženske pristojnosti, nemojte da se sa mnom tako postupa u vašem prisustvu; ne dolikuje da devojku svlače ti grubi momci. Poslušaću vas, dodade sa izrazom strpljivog bola u glasu, što umekša skoro i srce samoga Bomanoara, vi ste najstariji među vašim ljudima, i na vaše naređenje pokazaću lice jedne zlosrećne devojke.

Ona skide veo i pogleda na njih licem na kome se stid borio sa dostojanstvom. Njena izvanredna lepota izazva žagor iznenađenja, i mlađi vitezovi rekoše jedan drugome očima, u nemom razgovoru, da najbolje opravdanje za Brijana predstavljaju njene istinske draži, pre no njena tobožnja čarobnička moć. Ali Hig, Snelov sin, najdublje beše pogođen kad vide lice svoje dobrotvorke.

— Pustite me da odem, reče on stražarima na vratima dvornice, pustite me da odem! Umreću ako još jednom u nju pogledam, jer sam i ja doprineo njenoj smrti.

— Smiri se, jadni čoveče, reče Rebeka kad ču njegov uzvik, ti mi nisi učinio nikakvo zlo time što si govorio istinu; ne možeš mi pomoći svojim jadikovanjem ili žalopojkama. Budi miran, molim te, idi kući i spasi se.

Sažaljivi stražari taman su hteli da Higa izbace napolje, jer se pobojaše da će njegova glasno izražena žalost njima doneti prekore, a njemu kaznu; ali on obeća da će ćutati, te mu dopustiše da ostane. Dva oružnika, sa kojima Alber Malvoazen ne beše propustio da razgovara o značaju njihovog iskaza, behu sada pozvani. Iako su obojica bili okoreli i nepopravljivi nevaljalci, izgled zasužnjene devojke i njena izvanredna lepota kao da ih u prvi mah pokolebaše; ali jedan izrazit pogled preceptora od Tempelstova povrati im njihovu surovu pribranost; i oni sa tačnošću, koja bi nepristrasnijim sudijama bila sumnjiva, izneše okolnosti, bilo sasvim izmišljene ili beznačajne i same po sebi razumljive, bilo same po sebi prirodne ali učinjene sumnjivim zbeg preteranosti sa kojom su izlagane i usled neodređenih objašnjenja koja svedoci dodadoše činjenicama. Okolnosti sadržane u njihovom svedočanstvu mogle bi biti u moderno doba, podeljene u dve grupe? one koje su bile beznačajne, i one koje su bile stvarno i fizički nemoguće. Ali obema tim vrstama, u to neznalačko i sujeverno vreme, verovalo se kao dokazima krivice. Na osnovu prve grupe utvrdilo se: da su Rebeku čuli kako mrmlja sama za sebe na nekom nepoznatom jeziku; da su pesme koje je ona s vremena na vreme pevala bile čudnovato prijatnog zvuka i od njih su zvonile uši slušaoca i njegovo je srce jecalo; da je ona s vremena na vreme govorila za sebe, gledajući u nebo kao da očekuje odgovor; da je njena odeća bila čudnog i tajanstvenog kroja, a ne kao odeća žena dobroga glasa; da je imala prstenje sa utisnutim kabalističkim znacima i da su čudnovata slova bila izvezena na njenom velu.

Sve te okolnosti, tako prirodne i tako obične, ozbiljno su bile saslušane kao dokazi ili bar kao okolnosti koje izazivaju ozbiljnu sumnju da je Rebeka bila u nedopuštenoj vezi sa tajanstvenim silama.

Ali, bilo je i manje sumnjivih svedočanstava koja je lakovernost skupa, ili bar većeg dela skupa, žudno gutala, ma koliko da su bila neverovatna. Jedan od vojnika video je kako je Rebeka izlečila jednog ranjenog čoveka koga su oni doneli sa sobom u zamak Torkvilston. Ona je, govorio je svedok, pravila izvesne znake na rani i ponavljala neke tajanstvene reči koje on, da je blagosloven gospod, nije razumeo. Tada se vrh jedne četvrtaste arbaletske strele izdvojio sam iz rane, krvavljenje se zaustavilo, rana se zatvorila i samrtnik je posle četvrt sata ponovo išao po zidinama i pomagao svedoku da radi sa spravom za bacanje kamenja. Ova priča je verovatno bila zasnovana na činjenici da je Rebeka negovala ranjenog Ajvanha u zamku Torkvilston. Ali bilo je utoliko teže osporavati istinitost njegovog iskaza, jer on, da bi svedočanstvo potkrepio stvarnim dokazima, izvuče iz džepa navedeni vrh strele koji je, prema njegovoj priči, bio na čudotvoran način izvučen iz rane; i kako je gvožđe bilo teško čitavu uncu¹²⁰, to sasvim potvrdi priču ma koliko ona izgledala čudnovata.

Njegov drug gledao je sa susedne terase scenu izmeću Rebeke i Boa Gilbera, kad je ona htela da se strmoglavi sa vrha kule. Da ne bi zaostao za svojim drugom, ovaj momak izjavi da je video Rebeku kako je stala na parapet kule, i kako je zatim dobila oblik labuda belog kao mleko, pa je u tome vidu tri puta obletela oko zamka Torkvilstona. Zatim se opet spustila na kulu i ponovo uzela na sebe ženski oblik.

I manje od polovine ovog značajnog svedočanstva bilo bi dovoljno da se okrivi kakva stara žena siromašna i ružna, makar i ne bila Jevrejka. Kad se ta kobna okolnost ima u vidu, onda je jasno da su dokazi bili porazni za Rebekinu mladost i pored sve njene izvanredne lepote.

Veliki majstor sredi iskaze, pa zatim svečanim glasom zapita Rebeku šta ima da kaže protiv sudske presude koju je on imao nameru da objavi.

— Da vas pozovem na milosrđe, progovori ljupka Jevrejka glasom koji je nešto drhtao od uzbuđenja, bilo bi, sigurna sam, isto toliko nekorisno koliko bih ja to smatrala niskim. Da tvrdim da olakšanje bolnima i ranjenima druge vere ne može da bude neprijatno priznatome osnivaču i naše i vaše vere, isto mi tako ne bi pomoglo; da kažem da je mnogo štošta od onog što su ovi ljudi, kojima nebo neka oprosti, govorili protiv mene nemoguće, malo bi mi pomoglo, jer vi verujete u mogućnost toga; a još manje bi mi koristilo da objašnjavam da su odlike moje odeće, jezika i ponašanja — odlike moga naroda — umalo ne rekoh i moje zemlje, ali avaj! mi naše zemlje nemamo. Isto tako neću da se branim na štetu moga tlačitelja koji tu stoji slušajući izmišljotine i nagađanja kojima se, izgleda, tiranin preobraća u žrtvu. Nek bog bude sudija izmeću mene i njega, ali ja bih radije pošla u deset takvih smrti na kakvu vaša volja može da me osudi, nego da slušam udvaranja kojima me taj čovek proganja — mene, bez prijatelja, bez odbrane, mene — njegovu zarobljenicu. Ali on pripada vašoj veri, i njegovo najbesmislenije tvrđenje pobilo bi i najsvečanije izjave nesrećne Jevrejke. Ja stoga neću da mu vratim optužbe iznete protiv mene — ali njega samog — da, Brijane de Boa Gilbere, tebe pozivam da kažeš da li su lažne ili ne ove optužbe, toliko čudovišne i klevetničke koliko su ubistvene?

Ona poćuta jedan trenutak; sve oči okretoše se ka Brijanu de Boa Gilberu. On je ćutao.

— Govori, reče ona, ako si čovek, ako si hrišćanin, govori! Zaklinjem te odelom koje nosiš, imenom koje si nasledio, viteštvom kojim se hvališ, čašću tvoje majke, grobom i kostima tvoga oca, zaklinjem te da kažeš jesu li ove stvari istinite?

— Odgovori joj, brate, reče Veliki majstor, ako ti neprijatelj sa kojim se boriš ostavlja snage za to.

I zbilja, Boa Gilber je izgledao uzbuđen uskovitlanim strastima koje su gotovo grčile njegovo lice, i on najzad gledajući Rebeku odgovori prigušenim glasom:

— Cedulja! Cedulja!

— A, izusti Bomanoar, ovo je doista dokaz! Žrtva njenih vračarija može samo da imenuje kobnu cedulju na kojoj je ispisan zapis, nesumnjivi uzrok njegovog ćutanja.

Ali Rebeka drukčije protumači ove reči koje kao da su bile iznuđene od Boa Gilbera, i bacivši pogled na krajičak pergamenta koji je i dalje držala u ruci, pročita na njemu ispisano arapskim slovima: Traži zatočnika! Žagor objašnjavanja koji prođe skupom povodom čudnovatog odgovora Boa Gilberovog dade Rebeki vremena da pročita cedulju i da je odmah neprimetno uništi. Kad prestade šapat, Veliki majstor progovori:

— Rebeka, ti ne možeš da izvučeš nikakvu korist iz svedočanstva ovog nesrećnog viteza, za koga je, kao što mi primećujemo, neprijatelj još uvek snažan. Imaš li šta drugo da kažeš?

— Još jedan put mi je ostalo da pokušam da spasem život, reče Rebeka, čak i po vašim surovim zakonima. Život mi je bedan — bedan bar u poslednje vreme — ali ja neću da odbacim božji dar kad mi bog daje sredstva da ga branim. Ja poričem ovu optužbu; tvrdim da sam nevina, i izjavljujem da je optužba lažna. Ističem povlasticu da se stvar raspravi pomoću sudskog dvoboja, i poslaću svog zatočnika.

— A ko će, Rebeka, odgovori Veliki majstor, položiti koplje u oponu za jednu čarobnicu? Ko će biti zatočnik za jednu Jevrejku?

— Bog će mi dati zatočnika, odvrati Rebeka. Ne može biti da se u veseloj Engleskoj, gostoprimljivoj, plemenitoj, slobodnoj, gde ima toliko mnogo ljudi spremnih da svoj život stave na kocku za čast, neće naći neko da se bori za pravdu. Ali, dovoljno je da ja tražim suđenje pomoću dvoboja. Evo moga zaloga.

Ona skide vezenu rukavicu sa svoje ruke i baci je pred Velikog majstora sa izrazom u kome behu pomešani jednostavnost i dostojanstvo, što izazva opšte iznenađenje i divljenje.

XIV
PORUKA

... Evo bacam zalogu svoju

Da se sa tobom ogledam, na život i smrt,

U ratničkoj smelosti.

Šekspir, Ričard II

Čak je i sam Auka Bomanoar bio dirnut izrazom i izgledom Rebeke. On u stvari nije bio svirep, pa čak ni strog čovek; ali kako je po prirodi bio hladan što se tiče strasti, ali sa visokim, jako pogrešno shvaćenim osećanjem dužnosti, njegovo srce beše postepeno okorelo usled asketskog života koji je vodio, vrhovne vlasti koju je uživao i uobražene dužnosti da pokorava nevernike i iskorenjuje jeres, što je smatrao zadatkom za koji je naročito on odgovoran. Njegove crte pokazaše izvesno ulaženje uobičajene strogosti kad pogleda na lepo stvorenje pred sobom, samo, bez prijatelja, i koje se branjaše sa tako mnogo duha i hrabrosti. On se dvaput prekrsti, kao čudeći se odakle nastade neobično umekšanje jednog srca koje je u takvim prilikama obično bilo tvrdo kao čelik njegovog mača. Najzad on progovori.

— Devojko, reče, ako sažaljenje koje osećam prema tebi potiče ma od kakvog vršenja tvoje zle veštine nada mnom, velika je tvoja krivica. Ali ja pre mislim da su to blaža osećanja prirode, koja žali što je jedno tako lepo telo brod propasti. Pokaj se, kćeri, ispovedi svoje čarobništvo, odbaci svoju zlu veru, prigrli ovo sveto znamenje, i sve će s tobom biti dobro sada i zauvek. U kakvom ženskom manastiru najstrožijeg reda imaćeš vremena za molitvu i potrebno pokajanje koje se nikad ne može otkajati. Učini to i živi. Šta je Mojsijev zakon učinio za tebe, da treba da umreš za njega?

— To je bio zakon mojih otaca, reče Rebeka, a bio je proglašen u oluji uz tutnjavu groma na Gori Sinajskoj, u vatri i u oblaku. Iako ste hrišćani, i vi u to verujete. Taj zakon je, velite vi, opozvan; ali mene moji učitelji nisu tako učili.

— Neka naš kapelan ustane, reče Bomanoar, i neka kaže ovoj tvrdoglavoj devojci...

— Oprostite što vas prekidam, reče Rebeka blago, ja sam devojka nevešta da se prepirem za moju religiju, ali ja mogu za nju da umrem ako je to volja božja. Dopustite da vas zamolim da odgovorite na moje traženje da dam zatočnika.

— Dajte mi njenu rukavicu, reče Bomanoar. Ovo je, doista, produži on gledajući trošnu tkaninu i tanke prstiće, laka i slaba zaloga za jedan tako ubistven cilj! Vidiš li, Rebeka, kao što ova tvoja tanka i laka rukavica stoji prema našoj teškoj čeličnoj rukavici, tako stoji i tvoja stvar prema stvari hrama, jer ti si izazvala na dvoboj naš red.

— Bacite i moju nevinost na terazije, odgovori Rebeka, i svilena rukavica pretegnuće nad rukavicom od gvožđa.

— Dakle, ti i dalje uporno odbijaš da priznaš svoju krivicu i ostaješ pri tom smelom izazivanju koje si učinila?

— Ostajem, plemeniti gospodine, odgovori Rebeka.

— Onda, neka tako bude, u ime neba, reče Veliki majstor, i neka bog pokaže pravednog.

— Amin, odgovoriše preceptori oko njega, i ova reč duboko odjeknu u celom skupu.

— Braćo, reče Bomanoar, vi ste svesni da smo mogli da odbijemo ovoj ženi blagodet suda pomoću dvoboja; ali, iako je Jevrejka i nevernica, ona je isto tako strankinja i bez odbrane, i sačuvaj bože da ona traži blagodet naših blagih zakona, a da joj se ta blagodet odbije. Sem toga, mi smo vitezovi i vojnici isto tako kao i ljudi vere, i bila bi za nas sramota da ma pod kojim izgovorom odbijemo ponuđeni dvoboj. Ovako, dakle, stoji stvar: Rebeka, kći Isaka od Jorka, na osnovu mnogih i sumnjivih okolnosti osumnjičena za čarolije vršene na osobi jednog plemenitog viteza našeg svetog reda, pozvala se na dvoboj da tim putem dokaže svoju nevinost. Kome, časna braćo, po vašem mišljenju, treba da predamo zalog bitke i da ga u isto vreme imenujemo kao našeg zatočnika na borištu?

— Brijanu de Boa Gilberu, koga se to naročito tiče, reče preceptor od Gudalrika, i koji, sem toga, najbolje zna šta je istina u ovoj stvari.

— Ali, reče Veliki majstor, ako je naš brat Brijan pod uticajem vračarija ili čini? Mi ovo govorimo samo iz opreznosti, jer ničijoj ruci u našem svetom redu ne bismo radije poverili ovu ili kakvu drugu još važniju ulogu.

— Časni oče, odgovori preceptor od Gudalrika, nikakve čini ne mogu da utiču na zatočnika koji izlazi da se bije na božjem sudu.

— Pravo kažeš, reče Veliki majstor. Albere Malvoazene, daj ovaj zalog bitke Brijanu de Boa Gilberu. Mi ti nalažemo, brate, nastavi on, obraćajući se Boa Gilberu, da se biješ muški i ne sumnjamo da će pravedna stvar pobediti. A ti, Rebeka, slušaj, tebi određujemo treći dan od danas da nađeš zatočnika.

— To je suviše kratak rok, reče Rebeka, za jednu strankinju, koja je druge vere, da nađe nekoga ko će se za nju biti, stavljajući život i čast na kocku za njenu stvar, a protiv jednog viteza koji je poznat kao prekaljen vojnik.

— Mi ne možemo da ga produžimo, odgovori Veliki majstor. Borba mora biti održana u našem prisustvu, a mnoge važne stvari odvode nas četvrtog dana odavde.

— Neka bude božja volja, reče Rebeka, ja se uzdam u njega, kome je i jedan trenutak dovoljan da spase, kao čitavo stoleće.

— Dobro si govorila, devojko, reče Veliki majstor, ali mi dobro poznajemo onoga koji može da se pojavi kao anđeo svetlosti. Ostaje još samo da se odredi mesto borbe i, ako se tako desi, mesto pogubljenja. Gde je preceptor ove kuće?

Alber Malvoazen, držeći još Rebekinu rukavicu u ruci, govorio je sa Boa Gilberom veoma ozbiljno, tihim glasom.

— Kako, reče Veliki majstor, zar neće da primi zalog?

— Hoće, primio je, prečasni oče, reče Malvoazen tutnuvši rukavicu pod svoj ogrtač. A što se tiče mesta za borbu, smatram da je najpogodnije borilište svetog Đorđa; ono pripada ovoj preceptoriji i mi ga koristimo za naše vojničke vežbe.

— Dobro je, reče Veliki majstor. Rebeka, na to borilište izvešćeš svog zatočnika, a ako propustiš da to učiniš, ili ako tvoj zatočnik bude sudom božjim pobeđen, ti ćeš onda umreti smrću veštice, kako je presuđeno. Neka se ova naša presuda stavi u zapisnik, i neka se zapisnik glasno pročita da niko ne može da kaže da je ne zna.

Jedan od kapelana, koji su sudelovali kao pisari u dvornici, odmah upisa presudu u jednu veliku knjigu, koja je sadržavala zapisnike sa zborova vitezova hramovnika kada su se svečano sakupljali u takvim prilikama; a kad on završi sa pisanjem, drugi kapelan glasno pročita presudu Velikog majstora, koja je, kad se prevede sa normansko-francuskog na kome je bila napisana, glasila ovako:

„Rebeka, Jevrejka, kći Isaka od Jorka, uhvaćena u čarobništvu, zavodništvu i drugim kažnjivim radnjama vršenim nad jednim vitezom najsvetijeg reda Hrama Sionskog poriče isto; i tvrdi da su svedočanstva iznesena protiv nje lažna, bezbožna i nepoštena; i pošto je telesno nesposobna da se sama bori, poziva se na zakonsku povlasticu i nudi zatočnika umesto sebe, da brani njenu stvar, da on izvrši svoju poštenu dužnost na viteški način, oružjem koje potpuno odgovara borbi, a na njen rizik i trošak; čega radi ona daje svoj zalog. I budući da je zalog predat plemenitom gospodaru i vitezu Brijanu de Boa Gilberu, iz svetog reda Hrama Sionskog, on je određen da ovu bitku bije u ime svoga reda i sebe samoga kao oštećeni i povređeni delima optužene. Čega radi je prečasni otac i moćni gospodar, Luka Markiz od Bomanoara dopustio rečeno izazivanje i rečenu zamenu za telo optužene, i odredio treći dan za rečenu borbu, a na mestu ograđenom, zvanom borilište svetog Đorđa blizu preceptorije Tempelstov. I Veliki majstor nalaže optuženoj da se tu pojavi preko svoga zatočnika, uz pretnju osudom, kao ličnost okrivljena za čarolije i zavodništvo; i branilac da se tu pojavi, pod pretnjom da će biti smatran i proglašen podlacem u slučaju da izostane; i plemeniti gospodar i najčasniji otac gore rečeni određuje da se borba bije u njegovom prisustvu i saobrazno svemu što je preporučljivo i korisno u takvom jednom slučaju. I neka gospod pomogne pravednu stvar!“

— Amin, reče Veliki majstor; i reč odjeknu kod svih unaokolo. Rebeka ne reče ništa, ali pogleda u nebo, i, skrstivši ruke, ostade jedan trenutak nepomična. Ona zatim skromno podseti Velikog majstora da joj treba dozvoliti kakvu mogućnost slobodnog saobraćaja sa njenim prijateljima da bi ih obavestila o svome položaju, i da pribavi, ako je moguće, nekog zatočnika koji će se biti u njeno ime.

— Pravično je i zakonito, reče Veliki majstor. Izaberi glasnika u koga ćeš imati poverenja, i mi ćemo mu dozvoliti slobodan saobraćaj sa tobom u tvojoj tamničkoj sobi.

— Ima li tu, upita Rebeka, ikoga ko bi bio voljan, iz ljubavi za pravednu stvar ili za veliku nagradu, da odnese poruku jednog nesrećnog stvorenja?

Svi ćutahu; jer niko nije smatrao da je sigurno u prisustvu Velikog majstora pokazati ma kakav interes za oklevetanu zatočnicu, jer bi se moglo posumnjati da naginje judaizmu. Tu bojazan ne mogade da nadvlada čak ni izgled na nagradu, a kamoli samo osećanje sažaljenja.

Rebeka stajaše nekoliko trenutaka u neopisivom strahu, a zatim uzviknu:

— Zar je zbilja tako? I zar ću ja u zemlji Engleskoj biti lišena jedinog izgleda na spas koji mi preostaje, jer nema nikoga da učini milosrđe koje ne bi bilo odbijeno čak ni najgorem zločincu?

Najzad se javi Hig, Snelov sin:

— Ja sam samo bogalj, ali što uopšte mogu da se mičem, dugujem samo njenoj milostivoj pomoći. Ja ću preneti tvoju poruku, dodade on obraćajući se Rebeki, onako dobro kako to može jedno kljasto stvorenje da učini, i neka bi srećne bile moje noge da budu dovoljno brze da poprave nevolju koju je moj jezik učinio. Avaj! Kad sam ja hvalio tvoje milosrđe, malo sam mislio da te time vodim u propast!

— Bog, reče Rebeka, raspolaže svim. On može da oslobodi iz ropstva čak i najslabijim oruđem; da izvrši njegovu poruku, i puž je isto toliko siguran glasnik kao i soko. Potraži Isaka od Jorka — evo ti čime da platiš konja i čoveka — i odnesi mu ovo pismo. Ja ne znam da li me nebeski duh nadahnjuje, ali tako sigurno osećam da neću umreti ovom smrću, i da će se za mene naći zatočnik. Idi zbogom! Život i smrt zavise od tvoje žurbe.

Seljak uze pismo koje je sadržavalo samo nekoliko redova na jevrejskom jeziku. Mnogi iz gomile htedoše da ga odvrate da ne dodiruje jedno tako sumnjivo pismeno; ali Hig je bio čvrsto rešen da učini uslugu svojoj dobrotvorki. Ona je spasla njegovo telo, govorio je on, i on je bio uveren da nije imala nameru da upropasti njegovu dušu.

— Uzeću, reče on, valjano kljuse moga suseda Butana, i biću u Jorku za tako kratko vreme za koliko je to uopšte moguće životinji i čoveku.

Ali, srećom, nije imao potrebe da ide tako daleko, jer na četvrt milje od kapije preceptorije susrete dva jahača, za koje, po njihovim odelima i velikim žutim kapama, utvrdi da su Jevreji; i, prišavši bliže, otkri da je jedan od njih bio njegov bivši poslodavac Isak od Jorka. Drugi je bio rabin Ben Samuel. Oni se behu približili preceptoriji koliko su smeli, jer su čuli da je Veliki majstor sazvao sud za suđenje jednoj veštici.

— Brate, Ben Samuele, progovori Isak, moja je duša uznemirena, a ne znam zašto. Ova optužba za crnu magiju često se upotrebljava da se njom prikriju zla dela činjena nad našim narodom.

— Budi spokojan, brate, reče lekar, ti možeš da postupaš sa Nazarećanima kao čovek koji drži u svojoj vlasti Mamona nepravde, i možeš stoga da kupiš od njih oslobođenje — on vlada divljačkim duhovima tih bezbožnih ljudi. Ali kakav ovo bednik dolazi na svojim štakama, želeći, kako mi se čini, da govori sa mnom. Prijatelju, produži lekar, obraćajući se Higu, sinu Snelovom, ja ti ne odbijam pomoć moje veštine, ali ja ni aspre ne dam onima koji prose milostinju na drumu. Odlazi: Jesu li ti noge oduzete? Onda, neka ti ruke rade da pribaviš sredstva za opstanak; jer, ako si nesposoban za dužnost gde se traži brzina, ili za brižljivog ovčara, ili za rat, ili za službu kod nekog užurbanog gospodara, ima još zaposlenja! Šta je, brate? reče on prekidajući svoj govor da pogleda u Isaka, koji je samo bacio jedan pogled na pismo što mu Hig pruži, pa, jeknuvši duboko, pade sa mazge kao mrtav čovek, i ležaše jedan minut bez svesti.

Rabin sjaha, veoma uznemiren, i hitro primeni lekove, koje njegova veština nalagaše, da povrati svoga prijatelja. Izvadi čak iz svoga džepa jednu oštru spravu, i htede njome da izvrši puštanje krvi, kad predmet njegovog brižljivog stvaranja odjednom ožive, ali to je bilo samo da zbaci kapu s glave i da pospe prašinu po svojoj sedoj kosi. U prvi mah lekar je bio sklon da to iznenadno i jako uzbuđenje pripiše dejstvima umne poremećenosti; i, vrativši se svome prvobitnom cilju, htede opet da upotrebi svoju spravu. Ali ga Isak brzo uveri da je u zabludi.

— Dete moga bola, reče on, trebalo bi da se zoveš Benoni, umesto Rebeka! Zašto da tvoja smrt odnese u grob moju sedu kosu dok ja u ogorčenosti svog srca proklinjem boga i umirem!

— Brate, reče rabin sa najvećim iznenađenjem, jesi li ti jedan otac u Izraelu kad izgovaraš takve reči? Ja verujem da je dete tvoga doma još živo?

— Živa je, reče Isak, ali je sužanj kod onih ljudi Belijalovih¹²¹, i oni će ispoljiti svoju svirepost nad njom, ne štedeći ni njenu mladost ni njenu lepotu. O! Bila je kruna zelenih palmi mojim sedim uvojcima. Dete moje ljubavi! Dete moje starosti! Oh, Rebeka, kćeri Rahelina! Tmina senke smrti zavila te je.

— Ama, pročitaj pismo, reče rabin, možda ćemo ipak naći neki način da je izbavimo.

— Čitaj ti, brate, odgovori Isak, jer moje su oči kao izvor vode.

Lekar pročita na njihovom maternjem jeziku sledeće reči:

„Isaku, sinu Adonikama koga Gentilci zovu Isak od Jorka. Mir i blagoslov proviđenja neka su s tobom!

Oče moj, ja sam osuđena da umrem zbog nečeg što moja duša ne poznaje — zbog zločina čarobništva. Oče moj, ako može da se nađe neki snažan čovek koji bi se borio za moju stvar mačem i kopljem, po običaju Nazarećana, i to na borištu Tempelstov, trećeg dana od ovog trenutka, možda će mu bog naših otaca dati snagu da odbrani nevinu, i onu koja nema nikoga da joj pomogne. Ali ako to ne može da bude, neka device našeg plemena žale za mnom kao za napuštenom, kao za jelenom koga je lovac oborio i za cvetom koji je kosačeva kosa presekla. Jedan nazarećanski ratnik sigurno bi poneo oružje za mene. To je Vilfred, sin Sedrikov, koga Gentilci zovu Ajvanho. Ali on još ne može da izdrži težinu svoga oklopa. Pa ipak, obavesti ga; oče moj; jer on je omiljen među snažnim ljudima njegovog naroda, i kao što je bio naš sapatnik u kući ropstva, možda će naći nekoga da se bori mene radi. I reci mu, baš njemu, baš Vilfredu, sinu Sedrikovom, da Rebeka, živela ona ili umrla, živi ili umire potpuno nevina za krivicu za koju je optužena. A ako je volja gospodnja da ostaneš bez kćeri svoje, ne časi časa, starče, u ovoj zemlji krvoprolića i svireposti; otidi u Kordovu gde tvoj brat mirno živi pod senkom prestola, pa makar i prestola Boabdila Saracena; jer manje su grozne svireposti Mavara prema plemenu Jakovljevom, no što su svireposti Nazarećana u Engleskoj.“

Isak je prilično mirno slušao dok je Ben Samuel čitao pismo, a zatim opet nastavi da izražava svoj bol pokretima i uzvicima po istočnjačkom običaju; kidao je odeću i posipao glavu prašinom, uzvikujući:

— Kćeri moja! Kćeri moja! Meso moga mesa, kosti moje kosti.

— Slušaj, reče rabin, budi hrabar, jer ti žalost ništa neće pomoći. Kreni na put, i potraži tog Vilfreda, sina Sedrikovog, možda će ti pomoći svojim savetom ili svojom snagom; jer mladić je omiljen u očima Ričarda, koga Nazarećani zovu Lavlje srce, a postojano kruže vesti da se ovaj vratio u zemlju. Možda će moći da dobije njegovo pismo sa pečatom, kojim se ovim krvožednim ljudima, što na sramotu hrama uzimaju njegovo ime, zabranjuje da izvrše nameravano sramno delo.

— Potražiću ga, reče Isak, jer on je valjan mladić, i ima sažaljenja prema izgnanstvu Jakovljevom. Ali on ne može da nosi svoj oklop, a koji će drugi hrišćanin hteti da se bije za potlačene Siona?

— Ah, reče Rabin, ti govoriš kao neko ko ne poznaje Gentilce. Zlatom ćeš kupiti njihovo junaštvo, kao što zlatom kupujem svoju bezbednost. Budi hrabar i kreni da tražiš tog Vilfreda od Ajvanha. I ja ću poći i dati se na posao, jer bi bio veliki greh napustiti te u tvojoj nesreći. Ja ću požuriti u grad Jork, gde su okupljeni mnogi ratnici i snažni ljudi, i ne sumnjaj da neću naći među njima nekoga ko će se boriti za tvoju kćer. Jer, zlato je njihov bog, a za bogatstvo oni zalažu svoje živote kao i svoje zemlje. Ti ćeš ispuniti, brate, obećanja koja učinim u tvoje ime?

— Razume se, brate, odgovori Isak, i neka je nebo hvaljeno što mi je dalo tešitelja u mojoj nesreći. Ali, ipak, ne pristani odmah na njihov zahtev, jer ćeš videti da je osobina tih prokletih ljudi da traže funte a primaju možda i uncije. Pri svem tom, neka bude kako ti rešiš, jer sam ja u ovoj stvari sasvim zbunjen, i šta mi pomaže moje zlato ako propadne dete moje ljubavi!

— Zbogom, reče lekar, i neka bude kako tvoje srce želi.

Oni se na to zagrliše, i odoše svaki svojim putem. Kljasti seljak ostade neko vreme gledajući za njima.

— Ti psi, Jevreji, reče on, da ne obrate pažnju na jednog slobodnog zanatliju kao da sam kakav vezani rob ili Turčin, ili Jevrejin kao i oni sami! Mogli su ipak da mi dobace manguru¹²² ili dve. Ja nisam bio dužan da nosim njihova bezbožna škrabanja, i da se izlažem opasnosti da budem opčinjen, kao što me je nekoliko ljudi upozorilo. I šta imam od zlatnika što mi je dala veštica, ako me sveštenik na sledećoj uskršnjoj ispovesti ukori te moradnem da mu platim dvaput toliko da se s njim izmirim, i da me pored toga ljudi celog mog života zovu jevrejskim glasonošom. Čini mi se da sam doista bio opčinjen dok sam bio pored te devojke! Ali, uvek je tako bilo sa svakim, Jevrejinom ili Gentilcem, ko god je došao u njenu blizinu — niko ne bi mogao da stoji kad ona treba da pošlje poruku — pa ipak, kad god mislim na nju, dao bih i radnju i alat da joj spasem život.

XV
POSLEDNjA PONUDA

O devojko, ma koliko da si neumoljiva i hladna,

Moje su grudi gorde, kao i tvoje što su.

Suard

Bio je sumrak na dan njenog suđenja, ako se tako može nazvati ono što se desilo, kad se začu tiho kucanje na vratima Rebekine tamničke sobe.

Adi to je ne poremeti u njenoj večernjoj molitvi koju propisuje njena vera a koja se završava jednom himnom. Mi smo pokušadi da tu himnu ovako prevedemo:

Kada je Izrailj, od gospoda voljeni,

Napuštao zemlju robovanja,

Bog otaca njegovih kretao se pred njim

Kao strašni vodič u dimu i plamenu.

Danju, kroz predele žarke

Stub od oblaka lagano je klizio;

Noću, crveni pesak Arabije

Odbijao je sjaj vatrenog stuba.

Pevali su horovi himne slavljenja,

A truba i timpan odgovarahu im smelo.

I kćeri Siona slivale su svoje pesme

Sa svešteničkim i ratničkim glasovima.

Sada znamenja nikakva ne ulivaju strah neprijatelju;

Ostavljeni Izrailj putuje sam.

Oci naši ne hteše ići putevima tvojim,

Ati ih ostavi same putevima njihovim.

Ali ti si uvek prisutan, iako sada nevidljiv,

Kad svetlošću sine napredni dan,

Neka misli o tebi budu zaštitni oblak

Da ublaže varljivi zrak.

I oh, kad se spusti na Judinu stazu

U senci i buri tako često noć,

Tada budi ti, koji dugo trpiš a sporo se ljutiš,

Žarka sjajna svetlost.

Ostaše harfe naše na rekama vavilonskim,

Za šalu služimo tiraninu, Gentilcima za prezir;

Zanemeli su timpan, truba i rog.

Ali ti nam reče: krv žrtvenog jarca

I ovnujsko meso ja ceniti neću;

Tek skrušeno srce i misao smernu

Kao žrtvu primam.

Kad zvuci Rebekine pobožne himne izumreše u tišini, ponovo se začu tiho kucanje na vratima.

— Ulazi, reče ona, ako si prijatelj, a ako si neprijatelj, ja nemam sredstava da tvoj ulazak sprečim.

— Ja sam, reče Brijan de Boa Gilber, ulazeći u sobu, prijatelj ili neprijatelj, Rebeka, prema tome šta će od mene učiniti ishod ovog razgovora.

Uznemirena pojavom ovog čoveka, čiju je razuzdanu strast smatrala uzrokom svojih nesreća, Rebeka se oprezno i sa zebnjom, iako u svome držanju ne pokaza plašljivost, povuče prema najudaljenijem uglu sobe, kao da je rešena da se povlači dokle god može, ali da ostane čvrsta kad povlačenje više ne bude moguće. Ona zauze jedan stav, ne prkosa nego odlučnosti, kao neko ko želi da izbegne izazivanje napada, ali je rešen da napad, ako naiđe, odbija do krajnjih granica svoje moći.

— Nema razloga da me se plašiš, Rebeka, reče hramovnik, ili, ako treba tako da ispravim svoje reči, bar sada nemaš razloga da me se plašiš.

— Ne plašim te se, gospodine viteže, odgovori Rebeka, mada je njen kratki dah poricao junaštvo njenog naglaska, moje je pouzdanje jako i ja te se ne plašim.

— Nemaš razloga, odgovori Boa Gilber, sada ne treba da strahuješ od mojih ranijih bezumnih pokušaja. Na domašaju tvoga glasa nalaze se stražari, nad kojima ja nemam nikakve vlasti. Oni su određeni da te vode u smrt, Rebeka, ali ne bi dopustili da te povredi niko, pa čak ni ja, ako bi me moja mahnitost — jer, ovo je doista mahnitost — oterala tako daleko.

— Neka je nebo hvaljeno, reče Jevrejka, smrt je najmanje čega se plašim u ovoj jazbini zla.

— Ah, izusti hramovnik, hrabri duh lako prima misao o smrti, kad je put u smrt iznenadan i otvoren. Probadanje kopljem ili udarac mačem za mene su bili mala stvar. Za tebe skok sa visokog zida ili ubod oštrim nožem ne predstavlja užas kad se uporedi sa onim što svako od nas smatra beščašćem. Pogledaj me — to kažem ja — možda moja osećanja časti nisu manje čudnovata, Rebeka, no što su tvoja; ali mi podjednako znamo kako da umremo za njih.

— Nesrećni čoveče, reče Jevrejka, pa zar si ti osuđen da izlažeš svoj život za načela čiju čvrstinu tvoj trezveni sud ne priznaje? Doista, to znači rastati se sa blagom radi nečega što nije hleb — ali ne misli da je i sa mnom tako. Tvoja odluka može da lebdi nad divljim i promenljivim talasima ljudskog mnjenja, ali moja počiva na steni vekova.

— Ćuti, devojko, odgovori hramovnik, takav razgovor malo nam pomaže. Ti si osuđena da umreš, i to ne iznenadnom i lakom smrću, kakvu beda bira, a očaj pozdravlja dobrodošlicom, nego laganim, bednim, produženim tokom mučenja, koje odgovara onome što đavolska zastrašenost ovih ljudi naziva tvojim zločinom.

— A kome ako je to moja sudbina, kome ja to dugujem? upita Rebeka; sigurno samo onome koji me je iz najsebičnijih i niskih pobuda dovukao ovamo, i koji sada, u nekoj nepoznatoj nameri, nastoji da preterano prikaže bednu sudbinu kojoj me je izložio.

— Ne misli, reče hramovnik, da sam te ja tome izložio; ja bih te protiv takve opasnosti zaklonio svojim sopstvenim grudima kao štitom, isto onako kao što sam svoje grudi izlagao strelama koje bi te inače pogodile.

— Da je tvoj cilj bio časna zaštita nevine devojke, reče Rebeka, ja bih ti bila zahvalna za tvoje staranje; a ovako, ti si toliko često isticao svoju zaslugu za to, da ti ja kažem: život za mene ne znači ništa, ako treba da živim po cenu koju bi ti hteo da iznudiš za njega.

— Dosta sa tvojim prekorima, Rebeka, reče hramovnik, ja imam dovoljno svojih razloga da budem nesrećan, i ne podnosim da i tvoji prekori povećaju moje patnje.

— Pa šta hoćeš onda, gospodine viteže? upita Jevrejka, budi kratak. Ako imaš ma šta drugo, sem da gledaš bedu koju si izazvao, kaži mi to; a zatim, ako izvoliš, ostavi me samoj sebi; korak izmeću vremena i večnosti je kratak ali užasan, a ostalo mi je još samo nekoliko trenutaka da se za njega pripremim.

— Vidim, Rebeka, reče Boa Gilber, da ti podužuješ da me teretiš optužbama za nesreće, koje bih ja najradije želeo da sprečim.

— Gospodine viteže, reče Rebeka, ja bih želela da izbegnem prekore. Ali šta je izvesnije nego da za svoju smrt dugujem tvojoj neobuzdanoj strasti?

— Varaš se, reče hramovnik žurno, ti se varaš kad mi pripisuješ u krivicu nešto što nisam mogao ni da predvidim ni da sprečim. Zar sam mogao da pogodim neočekivani dolazak onog izlapelog brbljivog starca, koga su izvesni podvizi mahnite hrabrosti i pohvale koje ludaci izražavaju za ludačko samomučenje jednog asketa uzdigli za trenutak iznad njegovih sopstvenih vrlina, iznad zdravog razuma, iznad mene i iznad stotina iz našeg reda, koji misle i osećaju kao ljudi, bez glupih i fantastičnih predrasuda što čine osnovu njegovih mišljenja i delanja.

— Pa ipak, reče Rebeka, ti si sedeo kao moj sudija; iako sam ja nevina — najnevinija — kao što i sam znaš, ti si se saglasio sa mojom osudom i, ako sam dobro shvatila, ti lično treba da istupiš sa oružjem da dokažeš moju krivicu i da obezbediš moje kažnjavanje.

— Budi strpljiva, devojko, odgovori hramovnik. Nijedan narod ne zna tako dobro kao tvoje pleme kako se treba potčiniti vremenu i upraviti svoju barku tako da se iskoristi čak i nepovoljan vetar.

— Proklet neka je čas, reče Rebeka, u koji dom Izrailjev tu veštinu izuči! Ali, nesreća savija srca kao što vatra savija tvrdi čelik, i oni koji nisu više svoji sopstveni upravljači i građani svoje sopstvene, slobodne i nezavisne države, moraju se pregibati pred tuđincima.

To je naša kletva, gospodine viteže, zaslužena nesumnjivo našim sopstvenim zlodelima i zlodelima naših otaca. Ali ti, ti koji se hvališ svojom slobodom kao svojim pravom po rođenju, koliko je dublja tvoja nevolja kad pristaješ da se potčinjavaš tuđim predrasudama, i to protiv svoga sopstvenog ubeđenja?

— Tvoje su reči gorke, Rebeka, reče Boa Gilber, koračajući nestrpljivo po sobi, ali ja nisam došao ovamo da sa tobom izmenjujem prekore. Znaj da Boa Gilber ne ustupa pred smrtnikom, iako okolnosti mogu da ga navedu da za neko vreme promeni svoj plan. Njegova je volja gorska bujica kojoj kakva stena može privremeno da skrene tok, ali ona neizbežno nalazi svoj put do okeana. Ono pisamce koje te je opomenulo da tražiš zatočnika — od koga si mislila da je došlo, ako ne od Boa Gilbera? Kod koga bi drugog mogla da pobudiš takav interes?

— Kratko odlaganje predstojeće smrti, reče Rebeka, koje će mi malo pomoći... Je li to sve što si mogao da učiniš za nekoga na čiju si glavu nagomilao nevolje, i koga si doveo na samu ivicu groba?

— Ne, devojko, odgovori Boa Gilber, to nije sve što sam nameravao da učinim. Da nije bilo prokletog uplitanja onoga fanatičnog izlapelog starca i ludaka Gudalrika, koji, iako je hramovnik, želi da se pokaže kako on o sudiji misli po opštim pravilima čovečanskim — da se, velim, ta budala nije umešala, dužnost zatočnika-branioca ne bi bila dodeljena nikome od preceptora, već jednom običnom drugaru reda. Tada bih se ja lično — to je bila moja namera — na zvuk trube pojavio na borištu kao tvoj zatočnik, prerušen kao vitez lutalica koji traži pustolovine da bi proslavio svoj štit i koplje; a tada, čak i da je Luka Bomanoar izabrao ne jednoga, nego dvojicu ili trojicu od ove sakupljene braće, ja ne sumnjam u to da bih ih izbacio iz sedla samim svojim kopljem. Tako bi, Rebeka, tvoja nevinost bila dokazana, a ja bih ostavio tvojoj zahvalnosti da odredi nagradu za moju pobedu.

— To, gospodine viteže, reče Rebeka, to je samo prazno hvalisanje; razmetanje onim što bi ti učinio da nisi našao za shodno da učiniš drukčije. Ti si moju rukavicu primio i moj zatočnik — ako uopšte jedno ovako očajno stvorenje može da nađe zatočnika — mora da naiđe na tvoje koplje na borištu; a ipak, ti bi želeo da se predstaviš kao moj prijatelj i zaštitnik!

— Tvoj prijatelj i zaštitnik, reče hramovnik ozbiljno, ja ću ipak biti, ali oceni dobro sa kakvim rizikom, ili, tačnije, sa kakvom izvesnošću beščašća; i onda me nemoj koriti što postavljam svoje uslove, pre no što napustim sve što sam do sada smatrao dragim da bih spasao život jedne jevrejske devojke.

— Govori, reče Rebeka, ja te ne razumem.

— Pa lepo, onda, reče Boa Gilber, govoriću onako iskreno kako je ikada kakav glupavi pokajnik govorio pred svojim duhovnim ocem kada se nalazio u lukavoj ispovedaonici. Rebeka, ako se ne pojavim na borištu, ja gubim svoj ugled i položaj; gubim sve ono što je dah mojih nozdrva; uvaženje, mislim, koje uživam kod svoje braće, i nade da ću naslediti tu moćnu vlast koju sada drži zatucani i izlapeli starac Luka Bomanoar, ali koju bih ja sasvim drukčije upotrebio. To mi sigurno predstoji ako se ne pojavim sa oružjem protiv tvoje stvari. Proklet bio onaj Gudalrik koji me je uvukao u tu klopku! I dvostruko proklet Alber Malvoazan što me je zadržao od odluke koju sam bio doneo da tu rukavicu bacim natrag u lice sujevernog izlapelog ludaka, koji je slušao jednu tako glupu optužbu i to protiv jednog stvorenja tako visokog uma i tela lepog kao što si ti!

— A šta sada pomaže deklamacija laskanja? odvrati Rebeka. Imao si da biraš izmeću prolivanja krvi jedne nevine žene i ugrožavanja svoga zemaljskog položaja i svojih zemaljskih nada. I ti si učinio svoj izbor. Čemu sad služi odmeravanje i poređenje toga dvoga? Tvoj izbor je učinjen.

— Ne, Rebeka, reče vitez pitomijim glasom i prilazeći joj bliže, moj izbor nije učinjen; oh, pazi, na tebi je da izbor izvršiš. Ako se pojavim na borilištu, ja moram da održim svoje ime u oružju: a ako tako učinim, ti ćeš umreti na lomači imala zatočnika ili ne, jer nema živoga viteza koji može ukrstiti koplje sa mnom pod jednakim uslovima, ili da bude bolji, izuzev Ričarda Lavljeg srca, i njegovog ljubimca Ajvanha. Ajvanho, kao što ti je dobro poznato, nesposoban je da ponese svoj pancir, a Ričard je u tuđinskoj tamnici. Ako se ja pojavim, ti ćeš umreti, pa čak iako tvoje čari navedu kakvog mladića usijane glave da stupi na borilište u tvoju odbranu.

— A čemu služi da se to tako često ponavlja? upita Rebeka.

— Mnogo čemu, odgovori hramovnik, jer ti moraš da sagledaš svoju sudbinu sa svake strane.

— Pa lepo, onda prevrni ćilim na drugu stranu, i daj da vidim naličje.

— Ako se pojavim, reče Boa Gilber, na kobnom borilištu, ti ćeš umreti laganom i svirepom smrću y mukama, kakve su, kako se priča, namenjene krivcima na onom svetu. Ako se ne pojavim, zbog mađija i zbog opštenja sa nevernicima — slavno ime, koje je još slavnije otkada ga ja nosim, služiće za podsmeh i prekor. Ja gubim ugled, gubim čast, gubim izglede na veličinu kakvu retko dostižu carevi — žrtvujem silnu slavu, uništavam planove građene visoko kao planine sa kojih su nekada neznabošci, po njihovoj priči, skoro i samo nebo zauzeli na juriš. Pa ipak, Rebeka, dodade on, bacivši se na kolena pred njene noge, tu veličinu, ja ću žrtvovati, te slave ja ću se odreći, preko te moći ja ću preći, čak i sad kad je već upola u mojoj ruci, ako ti samo kažeš; Boa Gilbere, primam te za svoga dragana.

— Nemoj ni misliti na takve gluposti, gospodine viteže, odgovori Rebeka, nego požuri do regenta, kraljice majke i kneza Džona; oni ne mogu, zbog časti engleske krune, dopustiti ovakav postupak vašeg Velikog majstora. Tako ćeš mi pružiti zaštitu a da ništa ne žrtvuješ sa svoje strane ili da dobiješ izgovor da tražiš ma kakvu nagradu od mene.

— Sa njima ja nemam posla, produži on, držeći kraj njene haljine, obraćam se samo tebi; a šta bi mogla drugo da izabereš? Razmisli, da sam ja i sam đavo, ipak smrt je gora, a smrt je moj suparnik.

— Ja ne poredim ta zla, reče Rebeka, uplašena da ne izazove divljeg viteza, pa ipak podjednako rešena i da ne trpi njegovu strast niti da se pretvara da je podnosi. Budi čovek, budi hrišćanin! Ako uistinu tvoja vera preporučuje ono milosrđe na koje više prava polažu vaši jezici nego vaša dela, spasi me od ove užasne smrti, ne tražeći nagradu koja bi tvoju velikodušnost pretvorila u nisko cenkanje.

— Ne, devojko, reče hramovnik, ti mi nećeš tako nešto nametnuti... Ako se odričem sadašnjeg ugleda i buduće slave, ja se toga odričem tebe radi, i mi ćemo zajedno pobeći. Slušaj me, Rebeka, reče on opet ublaživši glas, Engleska, Evropa, to nije ceo svet. Postoje krajevi u kojima mi možemo da delujemo, dovoljno prostrani čak i za moje slavoljublje. Otići ćemo u Palestinu, gde je Konrad markiz od Monserata, moj prijatelj — jedan prijatelj isto tako oslobođen kao i ja detinjastih predrasuda što vezuju naš slobodno rođeni um — radije ćemo sklopiti savez sa Saladinom, nego što ćemo trpeti porugu zatucanih koje preziremo. Ja ću izgraditi nove puteve ka veličini, nastavi on, opet prelazeći sobu krupnim koracima... Evropa će čuti snažne korake onoga koga je prognala iz reda svojih sinova! Ni milioni koje njeni krstaši šalju na klanicu ne mogu toliko da urade da odbrane Palestinu — ni sablje hiljade i hiljade Saracena ne mogu da prokrče svoj put tako duboko u tu zemlju oko koje se narodi bore, kao snaga i politika moja i one braće koja će, uprkos onog matorog bogomoljca, pristupiti meni u dobru i zlu. Ti ćeš biti kraljica, Rebeka, na Karmelitskom brdu¹²³ podići ćemo presto koji će moje junaštvo zadobiti za tebe, i ja ću moju dugo željenu palicu zameniti skiptrom.

— San, reče Rebeka, prazno priviđenje noćno, ali čak i da je stvarnost na javi, mene to ne privlači. Uostalom, dovoljno je to da ja nikad neću s tobom deliti moć koju bi ti mogao steći. A, s druge strane, ja ne držim tako malo do otadžbine ili do vere, da bih mogla ceniti onoga ko je tako gotov da raskine te veze i odbaci dužnosti prema redu čiji je zakleti član, a sve to samo zato da bi zadovoljio jednu neobuzdanu strast prema kćeri jednog drugog naroda. Ne određuj cenu za moje izbavljenje, gospodine viteže, ne nastoj da prodaš jedno delo plemenitosti — zaštiti potlačeno stvorenje iz milosrđa, a ne sebične koristi radi. Idi pred engleski presto; Ričard će saslušati moju žalbu protiv ovih svirepih ljudi.

— Nikad, Rebeka! reče hramovnik gordo. Ako se ja odreknem svog reda, to ću učiniti samo tebe radi. Ako ti odbiješ moju ljubav, slavoljublje će mi ostati; ja neću da budem izigran na svim stranama, neću da priklonim svoju perjanicu pred Ričardom, neću da toga čoveka oholog srca preklinjem za naklonost! Nikada, Rebeka! Nikad se u mojoj ličnosti neće pokloniti hramovnički red pred njim. Ja mogu napustiti red, ali ga nikad neću poniziti ili izdati.

— Onda, neka mi bog bude milostiv, reče Rebeka, jer svaka ljudska pomoć izgleda mi gotovo beznadežna!

— Doista je tako, reče hramovnik, jer, ma koliko da si gorda, u meni si našla onoga koji ti je u tome ravan. Ako ja uđem u borilište sa kopljem u oponi, nemoj misliti da će me bilo kakav ljudski obzir sprečiti da upotrebim svu svoju snagu; i pomisli, onda, na svoju sudbinu; da umreš užasnom smrću najgoreg zločinca, da sagoriš na užarenoj lomači, i da budeš razložena u sastojke od kojih su naša čudna tela tako tajanstveno sastavljena; da ni traga ne ostane od toga ljupkoga oblika za koji bismo mogli da kažemo: ovo je nekad živelo i kretalo se! Rebeka, nije za ženu da izdrži tako nešto — ti ćeš popustiti pred mojim molbama.

— Boa Gilbere, odgovori Jevrejka, ti ne poznaješ žensko srce, ili si dolazio u dodir sa onim ženama koje su izgubile svoja najuzvišenija osećanja. Kažem ti, oholi hramovniče, da ni u najžešćim bitkama nisi razvio više svoje hvalisave hrabrosti nego što je u stanju da pokaže žena kad se nađe u prilici da pati zbog ljubavi ili zbog dužnosti. Ja sam žena, nežno odgojena, po prirodi strašljiva pred opasnošću, i koja ne podnosi patnju; pa ipak, kad mi stupimo na to kobno borilište, ti da se boriš a ja da patim, ja osećam sasvim sigurno da će moja hrabrost nadvisiti tvoju.

— Mi se onda rastajemo, reče hramovnik posle kratkog zastanka, da je nebo dalo da se nikada nismo sreli, ili da si ti bila plemenita po rođenju i hrišćanka po veri! Ne, neba mi! Ja gledam u tebe, i kad mislim kada bi bilo moguće da se opet sretnemo, ja bih mogao poželeti da sam pripadnik tvog uniženog naroda; da moja ruka pretura zlatne poluge i sekele, umesto što rukuje kopljem i štitom; da se moja glava priklanja pred svakim sitnim plemićem i da je moj pogled strašan samo prema drhćućem i propalom dužniku; to bih ja poželeo, Rebeka, da bih ti bio blizu u životu, i da bih izbegao strašni udeo koji moram imati u tvojoj smrti.

— Ti si govorio o Jevrejinu, onakvom, reče Rebeka, kakvom ga je načinilo proganjanje onih koji su kao ti. Nebo, u gnevu, izagnalo ga je iz njegove zemlje? i trgovina mu je otvorila jedini put ka moći i uticaju, koji ugnjetavanje još nije preprečilo. Čitaj staru istoriju božjeg naroda, i reci mi da li su oni, pomoću kojih je Jehova izvodio takva čuda među narodima, da li su bili narod bednika i zelenaša! I znaj, oholi viteže, da među nama ima veliki broj imena, prema kojima je vaše hvalisavo severnjačko plemstvo kao tikva upoređena sa kedrom. Rebekino se lice beše zarumenelo dok je hvalila staru slavu svoga naroda, ali poblede kad sa uzdahom dodade: Takvi su bili kneževi Judeje, a sada ih više nema! Oni su oboreni kao pokošena trava i pomešani sa blatom po drumovima. Pa ipak, još ima među njima onih koji neće osramotiti tako visoko poreklo, i od takvih će biti Rebeka, kći Isaka, sina Adonikamovog! Idi s bogom! Ne zavidim tim na počastima krvlju zadobijenim, ne zavidim ti na varvarskom poreklu od severnjačkih neznabožaca, ne zavidim ti na tvojoj veri, koja ti je uvek na jeziku, ali nikad u tvome srcu ni u tvojim delima.

— Nebesa mi, ja sam omađijan! reče Boa Gilber. Gotovo bih rekao da je onaj glupavi skelet govorio istinu, i da ima nečega natprirodnog u tome što mi je ovako teško da se od tebe rastanem. Divni stvore! reče on približivši joj se, ali sa najvećim poštovanjem, tako mlada, tako lepa, tako neustrašiva pred smrću! A ipak osuđena da umre, i to u sramu i užasnim mukama. Ko ne bi zaplakao za tobom? Suza koja je ovim trepavicama bila stranac punih dvadeset godina, kvasi ih sada kad u tebe gledam. Ali, tako mora biti; tvoj život više ništa ne može da spase. Ti i ja samo smo slepa oruđa neke neumitne kobi koja nas gura napred, poput dobrih brodova koje oluja baca jedan na drugi i oni tako propadaju. Oprosti mi, onda, i rastanimo se bar kao što se prijatelji rastaju. Ja sam uzalud napadao na tvoju odluku, a i moja je čvrsta kao neumitni zakoni sudbine.

— Tako, reče Rebeka, ljudi na sudbinu prevaljuju posledice svojih sopstvenih divljih strasti. Ali ja ti praštam, Boa Gilbere; iako si ti krivac za moju preranu smrt. Ima plemenitih stvari koje prolaze tvojim moćnim umom; ali to je vrt lenjivca, pa je u njemu izbio korov koji će ugušiti lep i zdrav cvet.

— Da, Rebeka, reče hramovnik, ja sam, kao što kažeš, neznalica, neukrotiv, i ohol; i gord sam što sam, u gomili taštih i praznoglavih ludaka i prepredenih bogomoljaca, zadržao oštrinu duha što me uzdiže iznad njih. Od mladosti sam bio dete bitke, moji ciljevi su bili visoko usmereni, a bio sam postojan i nepokolebljiv u njihovom ostvarivanju. Takav moram i ostati: gord, nesavitljiv i nepromenjen; svet će o tome dobiti dokaza... Ali, ti mi praštaš, Rebeka?

— Onako potpuno, kako je žrtva ikada oprostila svome dželatu.

— Onda, ostaj s bogom, reče hramovnik i napusti odaju.

Preceptor Alber čekao je nestrpljivo u jednoj obližnjoj sobi na povratak Boa Gilbera.

— Dugo si se zadržao, reče on, bio sam kao na usijanom gvožđu od nestrpljenja. Šta bi bilo da je naišao Veliki majstor ili njegov špijun Konrad? Skupo bih platio svoje saučesništvo. Ali, šta je tebi, brate? Ti se teturaš, a lice ti je kao noć crno. Da ti nije zlo, Boa Gilbere?

— Ah, izusti hramovnik, dobro mi je, onako dobro kao nesrećniku koji je osuđen da kroz jedan sat umre. Ne, raspeća mi, ni upola tako dobro. Jer, ima ljudi koji u takvoj prilici mogu da napuste život kao iznošeno odelo. Nebesa mi, Malvoazene, ona devojka me je skoro razoružala. Ja sam upola rešen da odem Velikom majstoru i da mu u oči kažem da se odričem reda i da odbijam surovi akt koji mi je njegova tiranija nametnula.

— Ti si lud, odgovori Malvoazen. Na taj način možeš doista upropastiti sebe, ali time ne možeš dobiti čak ni trunku nade da spaseš život te Jevrejke, koja je u tvojim očima tako dragocena. Bomanoar će imenovati nekog drugog iz našeg reda da brani njegovu presudu umesto tebe, i okrivljena će isto tako sigurno umreti, kao da si ti izvršio dužnost koja ti je nametnuta.

— To je netačno! Ja ću sam uzeti oružje u njenu korist, odgovori hramovnik oholo, i, ako ja tako učinim, mislim, Malvoazene, da ne znaš nikoga u našem redu koji će se održati u sedlu pred vrhom moga koplja.

— Aha, ali ti zaboravljaš, reče lukav savetnik, da nećeš imati ni vremena ni mogućnosti da izvršiš taj ludi poduhvat. Idi Luki Bomanoaru i reci da si se odrekao svoga zaveta poslušnosti, pa ćeš videti koliko će ti dugo despotski starac ostaviti ličnu slobodu. Jedva će ti reči i preći preko usana, a ti ćeš biti jedno sto stopa ispod zemlje, u tamnici ove preceptorije, da kao kukavički vitez sačekaš suđenje, ili, ako je još uveren u to da si opčinjen, uživaćeš slamu, tminu i lance u kakvoj udaljenoj manastirskoj ćeliji, zaglušen molitvama za isterivanje đavola i polivan svetom vodicom, da se izagna podli demon koji je dobio vlast nad tobom. Ti moraš na borilište, Brijane, ili si izgubljen i osramoćen čovek.

— Probiću se i pobeći, reče Boa Gilber, pobeći ću u kakvu daleku zemlju, do koje još nisu stigli ludilo i fanatizam. Nijedna kap krvi ovog divnog stvorenja neće biti prolivena uz moje učešće.

— Ne možeš da pobegneš, reče preceptor, tvoje bulažnjenje već je pobudilo sumnje, i neće ti se dozvoliti da napustiš preceptoriju. Idi i pokušaj, pojavi se na kapiji i naredi da ti se spusti most pa ćeš videti kakav ćeš odgovor dobiti. Ti si iznenađen i uvređen. Ali, zar nije tako bolje za tebe? Ako bi pobegao, šta bi zatim došlo sem prevrtanje tvoga štita, osramoćenje tvojih predaka, gubitak tvog čina. Razmisli o tome. Gde će tvoji stari drugovi u oružju da sakriju svoja lica, kad Brijan de Boa Gilber, najbolje koplje hramovničko, bude proglašen podlacem usred poruga sabranog naroda? Kakva će žalost biti na dvoru francuskom! S kakvom će radošću oholi Ričard primiti vest da je vitez koji ga je doveo u onako nezgodan položaj u Palestini i skoro pomračio njegovu slavu, izgubio ugled i čast zbog jedne jevrejske devojke, koju čak nije mogao ni da spase jednom tako skupom žrtvom!

— Malvoazene, reče vitez, hvala ti, dirnuo si žicu na kojoj moje srce najlakše zatreperi! Ma šta se desilo, naziv podlaca neće se nikad dodati imenu Boa Gilbera. Neka bi bog dao da se Ričard, ili ma koji od njegovih hvaljenih ljubimaca u Engleskoj, pojavi na ovom borilištu! Ali, borilište će ostati prazno; niko se neće izložiti opasnosti da ukrsti koplje za nevinu, za izgubljenu.

— Utoliko bolje za tebe, ako tako bude, primeti preceptor, ako se nijedan borac ne pojavi, onda tvojim posredstvom ta nesrećna devojka neće umreti, već po osudi Velikog majstora, na kome ostaje sav prekor, a on će taj prekor smatrati kao hvalu i čast.

— Zaista, reče Boa Gilber, ako se njen zatočnik ne pojavi na borilištu, onda sam ja samo jedan deo ukrasa; na borilištu ću se, istina, pojaviti na konju, ali neću imati nikakvog udela u onom što će sledovati.

— Nikakvog, potvrdi Malvoazen, ništa više nego naoružani sveti Đorđe na ikoni koja se nosi na litiji.

— Dobro, ja se vraćam svojoj odluci, odgovori oholi hramovnik. Ona me je prezrela, odbacila me, ponizila me. I zašto bih ja žrtvovao ma šta od svoga ugleda? Malvoazene, pojaviću se na borilištu.

On žurno izađe iz sobe kad izgovori te reči, a preceptor pođe za njim da pazi na njega i da ga učvršćuje u odluci; jer, on je i sam imao velikog interesa za ugled Boa Gilbera, očekujući mnogo koristi od njega kad jednoga dana bude na čelu reda, a da se i ne govori o onome što mu je Mon Fičet stavio u izgled pod uslovom da doprinese osudi nesrećne Rebeke. Ali, iako je on, suzbijajući plemenitija osećanja svoga prijatelja, imao sva preimućstva koja jedna lukava, pribrana, sebična narav ima nad čovekom koga razdiru uskovitlane strasti, ipak je bila potrebna sva Malvoazenova veština da Boa Gilbera održi postojanog u odluci koju je uspeo da mu nametne. Morao je stalno da bude uz njega da bi ga sprečio da se ponovo reši na bekstvo, da bi osujetio sastanak sa Velikim majstorom, da ne bi došlo do otvorenog raskida sa starešinom, i da bi s vremena na vreme obnovio razne činjenice kojima je nastojao da dokaže kako Boa Gilber svojim izlaskom na borilište neće ni ubrzati ni doprineti Rebekinoj nesrećnoj sudbini, već će ići jedinim putem kojim ga može spasti lišenja čina i beščašća.

XVI
KRALj RIČARD

Seni, odlazite! Ričard je opet tu.

Šekspir, Ričard III

Kada je Crni Vitez — jer potrebno je da se vratimo njegovim doživljajima — napustio zborno drvo plemenitog hajduka, on ode pravo do jednog obližnjeg manastira, malog i sa malim prihodima, zvanog Opatija Sv. Botolfa. Tamo je, posle zauzimanja zamka, prenet ranjeni Ajvanho pod nadzorom vernoga Gurta i velikodušnog Vambe. Nepotrebno je da sada pominjemo šta se u međuvremenu odigralo izmeću Vilfreda i njegovog izbavioca. Dovoljno je reći da su, posle dugog i ozbiljnog razgovora, glasnici bili otposlani od strane opata u raznim pravcima, i da je sutradan Crni Vitez bio gotovo da krene na svoj put, u pratnji budale Vambe, koji je trebalo da mu posluži kao vodič.

— Naći ćemo se, reče on Ajvanhu, u Koningsburgu, zamku pokojnog Atelstena, jer tamo tvoj otac Sedrik daje podušje svom plemenitom rođaku. Voleo bih da vidim sve tvoje saksonske rođake zajedno, cep Vilfrede, i da se sa njima bolje upoznam. Tamo ćemo se naći; a moja će stvar biti da te izmirim sa tvojim ocem.

Rekavši to, srdačno se pozdravi sa Ajvanhom, koji izrazi bojažljivu želju da prati svog izbavioca. Ali Crni Vitez nije hteo ni da čuje za takav predlog.

— Odmori se danas; jedva ćeš i sutra biti dovoljno snažan da izdržiš put. Meni ne treba drugi vodič do čestiti Vamba, koji može da igra ulogu sveštenika ili budale, prema tome kako budem raspoložen.

— A ja, reče Vamba, ja ću te pratiti od sveg srca. Sa velikim zadovoljstvom gledao bih gozbu prilikom pogreba Atelstenovog; jer ako ne bude svega u izobilju, i ako se ne bude često služilo, on će ustati iz mrtvih da izgrdi kuvara, domoupravitelja i peharnika; a to bi bilo vredno videti. Ali u svakom slučaju, gospodine viteže, osloniću se na vaše junaštvo da me izvini kod moga gospodara Sedrika, ako me moja duhovitost ostavi na cedilu.

— A kako može moje jadno junaštvo da uspe, gospodine budalo, ako tvoja vedra duhovitost otkaže? Objasni ti to meni.

— Duhovitost, gospodine viteže, odgovori budala, može mnogo učiniti. To je hitro, pažljivo momče koje uoči slabu stranu svoga suseda, i zna kako da se zakloni od vetra kad njegove strasti uzmu maha. A junaštvo je srčani drugar koji sve razbija u paramparčad. On vesla i uz vetar i protiv talasa, i uprkos svemu tome gura napred, i stoga, čestiti gospodine viteže, dok ja iskorišćujem preimućstvo lepog vremena u raspoloženju našeg plemenitog gospodara, očekujem od tebe da stupiš u dejstvo kad naiđe nevreme.

— Gospodine viteže od katanca, jer želiš da te tako zovu, reče Ajvanho, bojim se da si za vodiča izabrao jednu brbljivu i dosadnu ludu. Ali on poznaje svaku stazu i putanju u šumama kao svaki lovac koji po njima tumara; a jadnik je, kao što si video, pouzdan kao čelik.

— Oh, izusti vitez, ako ume da mi pokazuje put, ja ga neću grditi što pokazuje želju da mi put učini prijatnim. Ostaj s bogom, ljubazni Vilfrede: nalažem ti da bar do sutra ne kreneš na put.

Rekavši to, on pruži Ajvanhu ruku, koju ovaj pritisnu na svoje usne. Zatim se od opata, pojaha konja i ode u pratnji Vambe. Ajvanho ih je pratio očima dok se ne izgubiše u senci okolne šume, a zatim se vrati u manastir.

Ali ubrzo posle jutrenja on zatraži da vidi opata. Starac žurno dođe i bojažljivo zapita za stanje njegovog zdravlja.

— Bolje je, reče Ajvanho, nego što sam u svojim nadama mogao i da zamislim: ili su moje rane bile lakše no što sam prema gubitku krvi pretpostavljao, ili ih je onaj lek čudotvorno izlečio. Već osećam da bih mogao da ponesem svoj pancir; i utoliko bolje; jer glavom mi prolaze misli koje me gone da ne ležim ovde u besposlici.

— O, neka nas sveci sačuvaju od toga, reče opat, da sin Saksonca Sedrika napusti naš manastir pre no što su mu rane izlečene. Bila bi sramota za naš poziv da to dopustimo.

— Ne bih ni ja želeo da napustim vaš gostoljubivi krov, časni oče, reče Ajvanho, kad se ne bih osećao sposobnim da izdržim putovanje, i kad ne bih bio prinuđen da ga produžim.

— A šta bi te moglo navesti na tako iznenadni odlazak? upita opat.

— Da li si ikad, sveti oče, odgovori vitez, osetio neko predskazivanje predstojećeg zla, čiji si uzrok uzalud pokušavao da odrediš? Zar nikad nisi osetio kao da ti je na dušu pala senka, onako kao što sunčano polje odjednom pokrije senka oblaka nagoveštavajući predstojeću buru ? I zar ne misliš da takvi podsticaji zaslužuju pažnju, kao da su znaci nekih anđela čuvara da neka opasnost preti?

— Ne mogu da poreknem, reče opat krsteći se, da je takvih stvari bilo, i da su bile od boga, ali onda su takva predskazivanja imala neki vidljiv, koristan cilj i nameru. A zar je potrebno da ti, tako ranjen, pratiš stope onoga kome ne bi mogao pomoći u slučaju napada?

— Opate, reče Ajvanho, ti se varaš. Ja sam dovoljno snažan da izmenjam udarce sa svakim ko bi me na to izazvao. Ali zar ne bih mogao i na drugi način da mu pomognem, ako bi mu pretila opasnost, i drugim sredstvima a ne samo snagom oružja. Isuviše je dobro poznato da Saksonci ne vole normanski rod, i ko zna šta se može desiti ako on naiđe na njih, dok su im srca ozlojeđena usled smrti Atelstena, a glave zagrejane pijankom kojoj se zbog toga odaju? Ja smatram da je njegov dolazak među njih u takvom trenutku veoma opasan, i rešio sam da sa njim podelim ili da od njega otklonim opasnost; a da bih to mogao bolje učiniti, zamoliću te da me poslužiš kakvim konjem čiji će korak biti mirniji nego korak mog bojnog konja.

— Svakako, reče uvaženi sveštenik, dobićeš moju kasačku kobilu, i voleo bih da ona pod tobom tako lako kaska kao kobila opata od svetog Albana. Ali, toliko da ti kažem o Malkini, jer tako je ja zovem: sem ako ne zaželiš da jašeš na mađioničarevom konju koji uz svirku igra među jajima, nećeš udobnije putovati ni na jednoj drugoj životinji tako blagoj i tako mirnog koraka. Ja sam mnogu besedu sastavio na njenim lećima za pouku moje braće u manastiru kao i za pouku mnoge sirote hrišćanske duše.

— Molim te, časni oče, reče Ajvanho, da mi se Malkina odmah spremi, i reci Gurtu da mi donese moje oružje.

— Oh, ali čestiti gospodine, odgovori opat, molim te, imaj u vidu da je Malkina malo vična oružju, kao i njen gospodar, i da ja ne jemčim da će ona izdržati ni izgled ni težinu tvog punog oklopa i oružja. Malkina je, uveravam te, životinja sa zdravim razumom i usprotiviće se svakoj težini na koju nije navikla. Tako sam ja jednom uzeo na poslugu jednu knjižurinu od sveštenika iz Sent Bija, i uveravam te da Malkina nije htela ni da se makne sa kapije sve dok nisam tu veliku knjigu zamenio svojim malim trebnikom.

— Budi uveren, sveti oče, reče Ajvanho, da je ja neću opteretiti velikom težinom, ali ako sa mnom zapodene kavgu, onda će izvući deblji kraj.

Taj odgovor beše dat dok je Gurt prikopčavao za vitezove pete par širokih zlatnih mamuza, sposobnih da ubede svakog neposlušnog konja da će za njega najbolje biti da se povinuje volji svog jahača.

Široke i oštre ostruge kojima su sada Ajvanhove pete bile naoružane, navele su uvaženog opata da se pokaje zbog svoje ljubaznosti i da uzvikne;

— Ah, čestiti gospodine viteže, ja se sada prisećam da moja Malkina ne podnosi mamuze.

Bolje bi bilo da malo pričekate na kobilu našeg ekonoma koja je tamo kod senare, i može se dobaviti za manje od jedan čas; ona je, izvesno, vrlo mirna, jer je prevukla mnogo drva preko zime, i nije jela zobi.

— Zahvaljujem ti, časni oče, ali ja ostajem pri tvojoj prvoj ponudi. Kao što vidim, Malkina je već dovedena pred kapiju. Gurt će nositi moj oklop, a za ostalo budi bez brige; kao što ja neću pretovariti Malkinina leća, tako ni ona neće savladati moje strpljenje. A sada, ostaj s bogom!

Ajvanho siđe niz stepenice hitrije i lakše no što se, obzirom na njegove rane, moglo očekivati, i uzjaha kobilu, željan da što pre pobegne od dosadnog opata, koji je išao za njim onoliko brzo koliko su mu to njegova starost i gojaznost dozvoljavale, čas pevajući hvalu Malkini, čas preporučujući vitezu da bude obazriv s njom.

Ajvanho, koji je imao preča posla nego da stoji i da raspreda o konjskom koraku sa sopstvenikom konja, ostade gluv za opatove ozbiljne savete i pošto uzjaha kobilu i naredi svom štitonoši, jer tako je Gurt sad samog sebe nazivao, da jaše sasvim uz njega, pođe tragom Crnog Viteza u šumu, dok opat ostade na vratnicama manastira gledajući za njim, i vajkajući se:

— Sveta Marijo, kako su nagli i vatreni ovi ratnici! Želeo bih da mu nisam poverio Malkinu na čuvanje, jer, ovako kljakav od reumatizma, ja sam propao ako joj se ma šta dogodi. Pa ipak, reče on prisećajući se, kao što ni ja ne bih štedeo svoje stare i nemoćne udove za pravednu stvar stare Engleske, tako se i Malkina mora izložiti opasnosti za istu stvar; a možda će oni smatrati da je naša siromašna kuća dostojna kakvog bogatog dara — ili, možda će poslati starom opatu kakvog dobrog konjića za put. A ako ne bude ništa od svega toga, kao što veliki ljudi zaboravljaju usluge malih, ja ću smatrati da sam dobro nagrađen time što sam učinio ono što je pravo. A sad, skoro je vreme da pozovem braću na doručak u trpezariju. Ah, bojim se da se oni tom pozivu radije odazivaju nego zvonu za časove i jutrenje.

Tako opat od Sv. Botolfa odgeguca natrag u trpezariju, da da znak za početak doručka sa bakalarom i pivom što je taman bilo izneseno pred kaluđere.

Za to vreme Crni Vitez i njegov vodič lagano su koračali kroz duboku šumu; čestiti vitez čas je pevušio, a čas pitanjima ohrabrivao brbljivo raspoloženje svog pratioca, tako da je njihov razgovor činio čudnu mešavinu pesme i šale, o čemu bismo čitaocu dali vrlo rado izvesnu predstavu.

Treba, dakle, da zamislite tog viteza, kao što smo ga već opisali, snažnog, visokog, širokih ramena, koščatog, kako jaše na svom snažnom bojnom vrancu koji je bio kao stvoren za njega, jer je tako lako koračao pod njim; vitez beše podigao vizir na šlemu da bi mogao slobodno da diše, ali je ipak ostavio donji deo zatvoren, tako da mu se lice nije moglo lako poznati. Ali su se potpuno videle od zdravlja rumene, preplanule jagodice i krupne i sjajne plave oči, koje su sevale ispod tamne senke podignutog vizira; a u čitavom držanju i izgledu borca ogledahu se bezbrižna veselost i neustrašivo pouzdanje — jedan duh koji je bio nesposoban da se plaši opasnosti, a spreman da joj prkosi kad je sasvim bliska; kome je opasnost obična misao kao čoveku čiji je zanat rat i pustolovina.

Budala je imao svoje obično fantastično odelo, ali su ga poslednji događaji naveli da umesto drvenog mača uzme jedan dobar, oštar mač i odgovarajući štit. Prilikom zauzeća Torkvilstona on je, i pored svoga zvanja, pokazao da dobro rukuje tim oružjem. Uistinu, slabost Vambinog uma ispoljavala se uglavnom u nekoj vrsti nestrpljive razdražljivosti, koja mu nije dopuštala da dugo ostane miran i u jednom položaju ili da prati određen tok misli, iako bi za nekoliko minuta bio dovoljno pribran da izvrši svaki neposredni zadatak, ili da održi razgovor o bilo kojoj temi. Stoga se on na lećima svoga konja neprestano klatio napred i nazad; čas je bio na konjskim ušima, čas opet na konjskom repu; čas su mu obe noge visile s jedne strane, a čas je jahao okrenut licem konjskom repu, čas je izgledao utučen, čas se vrpoljio i činio hiljadu majmunskih pokreta, sve dok njegovom konju ne dosadi ovo ludiranje te ga tako tresnu o ledinu da se svom dužinom opruži na zelenu travu. Ta je nezgoda veoma zabavljala viteza, a njegovog pratioca prinudila da posle toga mirnije jaše. U trenutku njihovog putovanja, kad se s njima nalazimo, ovaj veseli par bio je zauzet pevanjem, pri čemu je lakrdijaš melodično brundao uz veštijeg viteza od katanca. A pesma je ovako glasila:

VITEZ

Ana Marija, dušo, sunce je granulo,

Ana Marija, dušo, jutro je svanulo.

Magle se digle, dušo, pevaju ptičice,

Svanulo jutro, Ana Marija, dušice.

Ana Marija, dušo, jutro je svanulo,

Lovačkog roga zvuk čuje se veseli;

Drvo i stena radosno glase mu odbija,

Vreme je — ustani dušo, Ana Marija.

VAMBA

O Tibalte, dragi Tibalte, još me ne budi

Oko mekog mog uzglavlja sladak sanak lebdi,

Jer radosti jave šta su, što ih osećamo,

Kad porediš s vizijama u snu što imamo?

Nek cvrkuću pesmu ptice kad se magle dignu,

Neka lovac u rog duva tamo na bregu;

Lepše zvuke, draže čari donosi mi san,

Al ne misli da o tebi, Tibalte, sanjam.

— Lepa pesma, reče Vamba kad završiše svoje veselo pevanje, i kunem se svojom ludačkom kapom, lepo naravoučenije! Ja sam tu pesmu pevao sa Gurtom, koji mi je nekad bio drugar u igri, a sada je po milosti božjoj i volji njegovog gospodara — ništa manje nego slobodan čovek, i jednom smo dobili batine kad smo se tako zaneli pesmom, da smo ostali u krevetu dva sata posle izlaska sunca, pevajući pesmu između sna i jave; odonda me kosti bole kad samo i pomislim na tu ariju. Ali, svejedno, ja sam pevao ulogu Ana Marije, ako vam je po volji, čestiti gospodine.

Budala zatim otpoče jednu drugu, šaljivu pesmicu, a vitez je prihvati i odgovori mu na isti način.

VITEZ I VAMBA

Tri vesela dođoše drugara sa juga, zapada u severa,

Tako nam pesma kaže;

Da zadobiju udovicu od Vikomba,

A zar bi se moglo desiti da udovica kaže ne?

Prvi je bio vitez, a dođe iz Tajndela,

Tako nam pesma kaže;

A preci su mu bili, bog nas čuvao, ljudi veoma slavni,

I zar bi moglo biti da udovica kaže ne?

O svome ocu posedniku, o stricu štitonoši,

Hvalisave pevao je pesme;

Ona mu reče nek ide da se greje kraj vatre,

Jer ona beše udovica koja je mogla da mu kaže ne.

VAMBA

Sledeći zatim dođe, i kleo se krvlju i noktima,

Vesela pesma nam kaže,

Da je džentlmen, i da je rodom od Velsa,

I gde je ta udovica koja bi njemu mogla reći ne?

Cep David an Morgan an Grifit an Hju An Tjudor an Rajs,

— nabrajala mu imena pesma;

Ona reče da je jedna udovica malo za tako mnogo ljudi

I kaza Velšaninu da ide svojim putem.

Ali zatim dođe jedan joman, joman iz Kenta,

Veselo svoju pevajući pesmu;

On je udovici govorio o dobrom životu i o renti,

A gde je ta udovica koja bi mu mogla reći ne?

OBOJICA

Tako vitez i štitonoša obojica ostaše u blatu,

Da tamo svoju pesmu pevaju;

Jer jednom jomanu iz Kenta, sa njegovom godišnjom rentom,

Nijedna udovica nije mogla da kaže ne.

— Voleo bih, Vamba, reče vitez, da naš domaćin od zbornog drveta ili veseli kaluđer, njegov kapelan, čuju ovu tvoju pesmu u pohvalu našeg junaka jomana.

— Ja to baš ne bih voleo, reče Vamba, kad ti ne bi imao taj rog što ti visi o ešarpi.

— Ah, reče vitez, to je zalog Lokslijeve dobre volje, mada ni ja ne bih želeo da mi zatreba. Tri zvuka u ovaj rog doneli bi nam u slučaju potrebe, u to sam uveren, jednu veselu četu onih čestitih jomana.

— Meni se čini, nebo nas toga čuvalo, reče budala, da nam taj lepi poklon ne služi kao zalog, da nas oni ne bi pustili na miru.

— Šta hoćeš time da kažeš? upita vitez, misliš li da bi nas napali kad ne bi bilo ovog zaloga drugarstva?

— Oh, ništa ja ne kažem, odgovori Vamba, jer zeleno drveće ima uši kao i kameni zidovi. Ali, možeš li ti meni nešto da objasniš, gospodine viteže: kad je bolje da su tvoji vinski pehar i tvoja novčana kesa prazni, a ne puni?

— Pa, ja mislim, nikad, odgovori vitez.

— I ne zaslužuješ da ih ikad imaš pune u ruci, kad daješ tako prost odgovor! Bolje je da imaš prazan pehar pre no što ga pružiš Saksoncu, a bolje je da svoj novac ostaviš kod kuće pre no što pođeš u goru zelenu.

— Ti, dakle smatraš da su naši prijatelji razbojnici? upita vitez od katanca.

— To nisam kazao, čestiti gospodine, odvrati Vamba. Kad neki čovek ima dugo da putuje, onda za njegovog konja može predstavljati olakšanje ako mu se skine putnička torba; a, svakako, dobro čini jahačevoj duši da se oslobodi nečega što je koren svakog zla; pa, stoga, neću davati pogrdna imena onima koji takve usluge čine ljudima. Samo, voleo bih da je moja putnička torba kod kuće i da mi je kesa u mojoj sobi u trenutku kada se sretnem sa tim dobrim drugarima, jer bi to moglo uštedeti kakvu nezgodu i putničkoj torbi i novčanoj kesi.

— Mi smo dužni da se molimo bogu za njih, prijatelju, i pored lepih osobina koje im ti pripisuješ, reče vitez.

— Da se molim bogu za njih? Od sveg srca, odvrati Vamba, ali u varoši, ne u gori zelenoj kao opat od Sent Bija, kome su naredili da peva službu božju, a mesto crkvenog stola služio mu je jedan stari šupalj hrast.

— Reci što god hoćeš, Vamba, odgovori vitez, ali ti jomani učinili su tvom gospodaru Sedriku jomansku uslugu kod Torkvilstona.

— Ah, to je tačno, reče Vamba, ali tako je to u njihovom poslu sa nebom.

— Njihov posao, Vamba! Na šta to misliš? upita njegov saputnik.

— Bogorodice mi, evo na šta, reče lakrdijaš. Oni imaju uravnotežen račun sa nebom, kako je naš stari podrumar obično zvao svoje brojke, isto tako ispravan kao račun što ga Jevrejin Isak vodi sa svojim dužnicima, pa, kao i on, daju vrlo malo, a za to uzimaju mnogo, računajući nesumnjivo u svoju korist sedmostruku lihvu koju Sveto pismo obećava za zajmove učinjene iz milosrđa.

— Navedi mi jedan primer za to tvoje tumačenje, Vamba, jer se ništa ne razumem u cifre ni u interesne stope, odgovori vitez.

— Pa, eto, reče Vamba, ako je vaša hrabrost tako tupava, neka vam je po volji znati da ti nečisti drugari prebijaju jedno dobro delo sa nekim drugim koje nije baš tako pohvalno; oni, na primer, jednu krunu datu nekom prosjačkom kaluđeru izravnavaju sa stotinu zlatnika uzetih od nekog debelog opata, ili poljube kakvu curu u gori zelenoj, a s druge strane pomognu neku sirotu udovicu.

— Šta je od toga dobro delo, a šta bezbožništvo? prekide ga vitez.

— Dobra šala, dobra šala! reče Vamba, kad je čovek u duhovitom društvu, um mu se izoštrava. Ti nisi rekao ništa tako dobro, gospodine viteže, smeo bih se zakleti, kad si držao pijana večernja sa neotesanim kaluđerom. Ali, hajdemo dalje. Veseljaci iz ovih šuma izravnavaju gradnju jedne kolibe sa spaljivanjem jednog zamka, pokrivanje slamom jedne pevnice sa pljačkanjem kakve crkve, oslobođenje jednog sirotog zarobljenika sa ubistvom nekog oholog sudije; ili, da priđemo bliže nama, prebijaju oslobođenje jednog saksonskog franklina za spaljivanje jednog živog normanskog barona. Ukratko, plemeniti su to lopovi i ljubazni razbojnici; ali najbolje je susresti se s njima kad im je najgore.

— Kako to, Vamba? upita vitez.

— Pa eto, onda oni osećaju izvesnu grižu savesti i gotovi su da se poravnaju sa nebom. Ali kad izravnavaju račune, neka nebo pomogne onome sa kojim oni otvore svoj sledeći račun! Putnici koji se prvi susretnu s njima posle njihove dobre službe kod Torkvilstona imaće odranu kožu. Pa ipak, dodade Vamba prilazeći bliže vitezu, ima drugara koje je putniku još opasnije sresti nego one hajduke.

— A koji to mogu biti, jer ovuda, mislim, nema ni medveda ni vukova, reče vitez.

— Bogorodice mi, gospodine, tako je. A to su Malvoazenovi oružnici, nastavi Vamba, i dopusti da ti kažem da, u vreme građanskog rata, dvadesetak takvih vredi koliko gomila vukova u ma koje doba. Oni sada očekuju svoju žrtvu i pojačani su vojnicima koji su umakli iz Torkvilstona. Prema tome, ako bismo naišli na jednu takvu bandu, imali bismo svakako da platimo za naša dela u oružju. A sada, molim te, gospodine viteže, šta bi ti radio kad bismo susreli dvojicu od njih?

— Prikovao bih nevaljalce za zemlju svojim kopljem, Vamba, ako bi nam pravili ma kakvu smetnju.

— Ali, kad bi ih bilo četvorica?

— Pili bismo iz istog pehara, odgovori vitez.

— A šta ako bi bila šestorica, produži Vamba, i kako smo samo nas dvojica, zar se ne bi setio Lokslijevog roga?

— Šta! Da zovem u pomoć, uzviknu vitez, protiv jedne šake takvog ološa kao što su ti, koje jedan dobar vitez može poterati pred sobom kao što vetar nosi suvo lišće?

— E, onda, reče Vamba, da izbliže razgledam taj rog koji ima tako moćan zvuk.

Vitez otkopča ešarpu i pruži rog svom saputniku, a ovaj odmah obesi rog o svoj vrat.

— Tralirala, reče on, zviždućući glasove, eh, znam ja svoju skalu kao i svaki drugi.

— Šta hoćeš da kažeš, huljo? uzviknu vitez. Vrati mi rog!

— Budi zadovoljan, gospodine viteže, rog je u sigurnim rukama. Kad junaštvo i ludost putuju zajedno, ludost treba da nosi rog, jer ona ume bolje da duva.

— Ej, mangupe, reče Crni Vitez, ti preteruješ sa svojom slobodom: pazi se, ne igraj se s mojim strpljenjem.

— Ne preti mi silom, gospodine viteže, odgovori budala, držeći se na odstojanju od nestrpljivog borca, jer ludost će brzo pokazati jedan par čistih peta, i ostaviti junaštvo da traži svoj put kroz šumu kako najbolje ume.

— E, tu si me pogodio, reče vitez, i, istinu da priznam, malo imam vremena da se s tobom pregonim. Zadrži rog ako hoćeš, ali da nastavimo putovanje.

— Znači, nećeš mi učiniti nikakvo zlo? upita Vamba.

— Kažem ti da neću, nevaljalče!

— Oh, ali daj mi svoju vitešku reč za to, produži Vamba približujući se veoma oprezno.

— Dajem ti svoju vitešku reč; ali ne gubimo više vreme.

— Eh, onda su junaštvo i ludost ponovo dobri drugari, reče budala prilazeći slobodno vitezu, ali, uistinu, ja ne volim šamare kao onaj što si prilepio onom popetini tako da se njegova svetost valjala po zelenoj travi kao kralj u igri sa kuglama. A sada, kad ludost nosi rog, neka se junaštvo razbudi, i neka zatrese svojom grivom; jer, ako se ne varam u onome šipragu ima neko društvo koje nas očekuje u zasedi.

— Na osnovu čega to zaključuješ? upita vitez.

— Jer sam dva-tri puta primetio svetlucanje vrškastog šlema među zelenim lišćem. Da su pošteni ljudi, držali bi se staze. Ali onaj čestar je ne može biti bolja kapela za sveštenika svetog Nikole.

— Ti imaš pravo, vere mi, uzviknu vitez spuštajući vizir svog šlema.

I u dobri čas to učini, jer u istom trenutku sa sumnjivog mesta poleteše tri strele prema njegovoj glavi i grudima i jedna od njih bi mu probila glavu da ne bi otklonjena čeličnim vizirom. Druge dve otkloni oklop na grudima i štit koji mu je visio o vratu.

— Hvala, verni oklope, reče vitez. Vamba, hajde da prečistimo s njima! I on odjaha pravo prema čestaru. Susretoše ga šest sedam oružanika, koji jurnuše na njega u punom trku sa kopljima. Tri koplja udariše u njega i polomiše se sa tako malo dejstva kao da su udarila u čeličnu kulu. Iz očiju Crnog Viteza kao da je sevala vatra, čak i kroz otvor njegovog vizira. On se izdiže u uzengijama sa izgledom neizrecivog dostojanstva i uzviknu:

— Šta znači ovo, gospodo moja!

Ljudi ne odgovoriše ništa, već potegoše mačeve i napadoše ga sa svih strana vičući:

— Umri, tiranine!

— Ha, sveti Edvarde! Ha, sveti Đorđe, uzvikivao je Crni Vitez obarajući po jednog čoveka pri svakom uzviku, zar sa izdajicama imamo posla?

Njegovi protivnici, ma koliko da su bili besomučni, ustuknuše pred rukom koja je svakim udarcem nanosila smrt, i izgledalo je kao da će i sam užas, koji je njegova snaga ulivala, doprineti da dobije bitku protiv brojno nadmoćnijeg neprijatelja, kad jedan vitez u plavom oklopu, koji se do tada držao iza ostalih napadača, jurnu, i, upravivši koplje ne na jahača nego na konja, smrtno rani plemenitu životinju.

— Podli udarac! uzviknu Crni Vitez kad konj pade na zemlju povukavši i jahača za sobom.

U tom trenutku Vamba dunu u rog, jer se sve odigralo tako brzo da on nije imao vremena da to ranije učini. Zvuk iznenadi ubojice i oni se još jednom povukoše, a Vamba, iako nedovoljno naoružan, bez oklevanja jurnu da pomogne Crnom Vitezu da se digne.

— Sram vas bilo, podle kukavice! uzviknu vitez u plavom oklopu, koji je izgleda predvodio napadače, zar bežite od praznog zvuka roga u koji je dunuo jedan lakrdijaš?

Ohrabreni njegovim rečima, oni ponovo napadoše Crnog Viteza, čije je najbolje utočište sada bilo da se osloni lećima o jedan hrast i da se brani mačem. Podli vitez, koji je uzeo drugo koplje, ugrabi trenutak kad njegov strašni protivnik beše najtešnje pritisnut i jurnu trkom prema njemu u nameri da ga kopljem prikuje za drvo, ali mu Vamba osujeti cilj. Budala, nadoknađujući okretnošću nedostatak snage i slabo primećen od oružnika koji su bili zaposleni svojim važnijim predmetom, skakutao je okrajkom poprišta, i uspešno zaustavi kobni trk plavog viteza na taj način što udarcem mača preseče tetive na nogama njegovog konja. Čovek i konj padoše na zemlju. Pa ipak je položaj viteza od katanca i dalje bio veoma nesiguran, jer je bio pritešnjen od nekoliko potpuno naoružanih ljudi, a počeo je već i da malaksava od snažnih pokreta kojima se branio na toliko strana skoro u isti mah.

Ali tada jedna strela za divlje guske iznenada obori na zemlju jednog od najbešnjih napadača i na proplanku se pojavi jedna grupa jomana, koju su predvodili Loksli i veseli fratar. Oni se valjano umešaše i ubrzo svršiše s nitkovima tako da su svi ležali na licu mesta, mrtvi ili smrtno ranjeni.

Crni Vitez zahvali svojim izbaviocima sa dostojanstvom koje oni nisu primećivali u njegovom ranijem ponašanju, jer je ono do tada više ličilo na ponašanje nekog vetropira, odvažnog vojnika, nego na držanje jedne ličnosti visokog položaja.

— Mnogo mi je stalo, reče on, pre no što izrazim punu zahvalnost mojim vernim prijateljima, da otkrijem, ako mogu, ko su moji neizazvani neprijatelji. Vamba, podigni vizir toga plavog viteza koji izgleda da je vođ ovih nevaljalaca.

Budala odmah ode do vođe napadača, koji, ošamućen od pada i zapetljan pod ranjenim konjem, ležaše nesposoban bilo za bekstvo bilo za otpor.

— Dede, hrabri gospodine, reče Vamba, moram da budem tvoj oružar kao i tvoj konjušar. Ja sam ti pomogao da siđeš s konja, a sad ću ti skinuti šlem.

Govoreći tako, Vamba, nimalo nežnom rukom, smače sa plavog viteza šlem koji se otkotrlja daleko u travu. Pred vitezom od katanca pokazaše se prosedi uvojci i lice koje nije očekivao da vidi u ovakvim prilikama.

— Valdemar Ficurze! uzviknu on začuđeno. Šta je moglo navesti čoveka tvog položaja, na izgled tako dostojanstvenog, da izvrši jedno ovako podlo delo?

— Ričarde, odgovori zarobljeni vitez gledajući ga, ti malo poznaješ čovečanstvo, kad ne znaš do čega sve želja za slavom i osvetom mogu dovesti svako dete Adamovo.

— Osveta? upita Crni Vitez. Pa ja ti nikad nikakvo zlo nisam učinio. Meni nemaš zašta da se svetiš.

— Moja kći, Ričarde, čiju si ruku s prezirom odbio — zar to nije uvreda za jednog Normanina čija je krv isto tako plemenita kao i tvoja?

— Tvoja kći? upita Crni Vitez. Valjan uzrok za neprijateljstva koji je doveo do ovako krvavog ishoda! Povucite se, gospodo, hteo bih sa njim da govorim. A sada, Valdemare Ficurze, reci mi istinu: priznaj, ko ti je naložio da izvršiš ovo izdajničko delo.

— Sin tvoga oca, odgovori Valdemar, koji se time samo sveti za tvoju neposlušnost prema tvom ocu.

Ričardove oči sevnuše od srdžbe, ali njegova bolja priroda nadvlada. On pritisnu ruku na čelo i jedan trenutak gledaše u lice poniženog barona, u čijim se crtama gordost borila sa stidom.

— Ti ne moliš za život, Valdemare, reče kralj.

— Onaj ko se nalazi u lavljim šapama, odgovori Ficurze, zna da bi to bilo beskorisno.

— Poklanjam ti ga onda, i bez traženja, reče Ričard. Lav ne uzima kao plen opružene lešine. Poklanjam ti život, ali pod uslovom da za tri dana napustiš Englesku, da ideš da sakriješ svoju sramotu u svom normanskom zamku i da nikada ne pomeneš ime Džona Anžujskog u vezi sa svojom izdajom. Ako se zatekneš na engleskom zemljištu posle roka koji sam ti odredio, umrećeš; ili, ako samo prosloviš ma šta što bi moglo uvrediti čast moje kuće, svetoga mi Đorđa, ni sam oltar neće biti svetinja. Obesiću te kao hranu gavranima, na samom zidu tvog zamka. Loksli, daj ovom vitezu jednog konja, jer vidim da su tvoji jomani pohvatali one koji su trčali bez gospodara, i pusti ga da ode na miru.

— Kad ne bih smatrao da čujem glas čijim zapovestima nema pogovora, odgovori joman, ja bih za podlačkim nevaljalcem poslao jednu strelu koja bi mu uštedela neugodnosti dugog putovanja.

— Ti imaš englesko srce, Loskli, reče Crni Vitez, i dobro sudiš da si dužan da poslušaš moju naredbu... Ja sam Ričard od Engleske.

Na te reči izgovorene glasom dostojanstvenosti koji je odgovarao visokom položaju i isto tako sjajnom karakteru Lavljeg srca, jomani odjednom klekoše pred njim, zakleše mu se na vernost, i u isto vreme zamoliše ga za oproštaj za svoje krivice.

— Ustanite, prijatelji, reče Ričard milostivim glasom, gledajući ih sa licem na kome je njegovo uobičajeno dobro raspoloženje preovladalo nad žestokom srdžbom, i čije crte, sem zajapurenosti od kretanja, ne zadržaše drugog traga od skorašnje ogorčene borbe. Ustanite, reče on, prijatelji! Vaše krivice, bilo u šumi ili na polju, iskupljene su vernim uslugama koje ste učinili mojim nesrećnim podanicima pred zidovima Torkvilstona, i današnjom pomoći svom vladaru. Ustanite, vazali moji, i budite i ubuduće valjani podanici. A ti, hrabri moj Loksli...

— Ne zovi me više Loksli, gospodaru, već me znaj pod imenom koje se, kako se bojim, nadaleko raščulo, tako da je možda stiglo i do tvojih kraljevskih ušiju. Ja sam Robin Hud¹²⁴ iz Šervudske šume.

— Kralj hajduka i knez dobrih drugara! uzviknu kralj. Ko nije čuo za ime koje je doprlo čak do Palestine? Ali, budi uveren, hrabri hajduče, da nijedno delo učinjeno u našem odsustvu, a u ovim mutnim vremenima koja su mu dala povoda, neće biti zapamćeno na tvoju štetu.

— Dobro kaže izreka, reče Vamba upadajući u reč, ali sa manje nestašluka nego obično:

„Kad mačke kod kuće nije;

Miševa kolo se vije.“

— Šta je to, Vamba, nigde te nema? reče Ričard, već odavno nisam čuo tvoj glas, pa sam pomislio da si pobegao.

— Ja pobegao! povika Vamba. Da li si ikad video da se ludost odvaja od junaštva? Evo trofeja moga mača, taj dobri zelenko, koga bih od srca želeo da vidim na nogama, a njegovog gospodara na njegovom mestu otegnutih papaka. Istina, ja sam ispočetka malo uzmakao, jer ludački prsnik ne može da izdrži šiljak koplja onako isto kao čelični grudnjak. Ali, ako se nisam borio na dužini mača, priznaćeš da sam rogom dao znak za juriš.

— I to u dobri čas, čestiti Vamba, odgovori kralj. Tvoja usluga neće biti zaboravljena.

— Confiteor! Confiteor!¹²⁵ uzviknu ponizno jedan glas blizu kralja. Sa mojim latinskim ne mogu dalje, ali priznajem svoju smrtnu izdaju, i molim za dopuštenje da dobijem razrešnicu pre no što budem izveden na pogubljenje.

Ričard pogleda oko sebe i spazi veselog fratra na kolenima gde čita molitve dok je njegova batina, koja je takođe učestvovala u okršaju, ležala kraj njega na travi. Lice mu je bilo zgrčeno, onako kako je mislio da će najbolje izraziti najdublju skrušenost; oči je podigao k nebu, a uglove usana opustio, što rekao Vamba, kao kićanke na otvoru kese za novac. Međutim, ovo izveštačeno najdublje pokajanje čudnovato je poricao jedan smešan izraz koji se krio na njegovom širokom licu i kao da je činio njegov strah i pokajanje podjednako licemernim.

— Zbog čega si utučen, ludi pope? upita Ričard, da se ne plašiš da će tvoji pretpostavljeni saznati kako ispravno služiš našu bogorodicu i svetoga Dunstana? Hej, čoveče ne boj se! Ričard od Engleske ne odaje tajne koje prelaze preko boce.

— Ne, najmilostiviji vladaru, odgovori isposnik, dobro poznat pod imenom fra Tak iz priča od jednog penija o Robinu Hudu, ne bojim se ja biskupske patarice već skiptra. Avaj! Što je moja bogohulna pesnica ikad bila prilepljena na uvo božjeg pomazanika!

— Ha! ha! ha! nasmeja se Ričard, dakle, otuda vetar duva? Istina, ja sam zaboravio udarac, iako mi je uvo posle toga zvonilo čitavog dana. Ali ako je šamar bio pošteno dat, neka ovi čestiti ljudi presude, da li nije bio isto tako dobro vraćen — ili, ako misliš da ti ja još nešto dugujem, i ako hoćeš da izdržiš još jedan povratni udarac...

— Nikako, povika fra Tak, moje mi je vraćeno, i to sa kamatom; neka bi vaše veličanstvo uvek tako potpuno plaćalo svoje dugove!

— Kad bih to mogao da činim šamarima, reče kralj, moji bi poverioci imali malo razloga da se žale na praznu blagajnu.

— Pa ipak, odvrati kaluđer, uzimajući ponovo svoj prepodobni izraz, ja ne znam kakvo bih pokajanje trebalo da obavim zbog svog najbezbožnijeg udarca!

— Ne govori više o tome, brate, reče kralj, pošto sam izdržao tolike udarce od neznabožaca i nevernika, bio bih lišen razuma kad bih se ljutio zbog šamara jednog popa tako svetog kao što je pop od Kompanhersta. Pa ipak, čestiti moj kaluđeru, mislim da bi bilo bolje i za crkvu i za tebe samog da ti pribavim dozvolu da se raščiniš, pa da te zadržim kao jomana u našoj gardi da vodiš brigu o našoj ličnosti onako kako si ranije služio oltar svetoga Dunstana.

— Gospodaru, odgovori kaluđer, ja te ponizno molim za oproštaj, i ti bi mi sigurno primio izvinjenje, kad bi samo znao kako me ophrvao greh lenjosti. Sveti Dunstan — neka nam se smiluje! — stoji miran u svome udubljenju, pa makar ja zaboravio svoje očenaše dok ubijam debelog jelena. Izostanem li pokatkad noću iz svoje ćelije, radeći što ne bi trebalo, sveti Dunstan se nikad ne žali; tih je to gospodar, i miroljubiv, kao što su uopšte gospodari načinjeni od drveta. Ali da budem joman u službi svoga vladara kralja — čast je nesumnjivo velika; ali, ako bih samo malo vrdnuo, da utešim kakvu udovicu u kom kutku ili da ubijem kakvu divljač u drugom, onda bi tu bilo svašta: „Gde je ono pseto popovsko?“ rekao bi jedan. „Je li ko video onog prokletog Taka“, kazao bi drugi. „Više divljači nego pola zemlje pobije onaj nevaljali raspop“, rekao bi jedan čuvar; „I juri za svakom plašljivom devojčicom u zemlji“, kazao bi drugi. Najzad, dobri moj gospodaru, ja te molim da me ostaviš onako kako si me našao; ili, ako ma u čemu želiš da pokažeš naklonost prema meni, onda te molim da budem smatran za siromašnog popa iz ćelije svetoga Dunstana u Kompanherstu, koji će sa najvećem zahvalnošću primiti svaki mali darak.

— Razumem te, reče kralj, i sveti pop imaće u mojim šumama u Vornklifu slobodu lova. Ali pazi, određujem ti samo po tri srndaća za svako godišnje doba; no ako ti to ne služi kao izvinjenje što ćeš ubiti trideset, ja nisam ni hrišćanski vitez ni pravi kralj.

— Vaša milost može biti potpuno uverena, odgovori fratar, da ću milošću svetoga Dunstana naći načina da umnožim vaš veoma milostivi dar.

— Ništa ja ne sumnjam, dobri brate, reče kralj, pa, kako je divljač samo suva hrana, naš podrumar dobiće naređenje da ti izda jednu mešinu sekta, jedno burence malvasije i tri bureta najboljeg piva godišnje. A ako to ne ugasi tvoju žeđ, moraćeš da dođeš na dvor i da se upoznaš sa mojim podrumarom.

— A za svetog Dunstana? upita kaluđer.

— Jednu odeždu, jedan epitrahilj, i jedan prekrivač za oltar dobićeš takođe, produži kralj krsteći se. Ali ne treba da okrećemo našu šalu u zbilju, da nas bog ne kazni što više mislimo na naše ludosti nego na njegovu slavu i hvalu.

— Ja odgovaram za svoga zaštitnika, reče pop veselo.

— Odgovaraj ti za sebe, kaluđeru, odvrati kralj Ričard nešto ozbiljnije; ali odmah pruži ruku isposniku, a ovaj, nešto posramljen, kleče i poljubi je. Ti ukazuješ manje časti mojoj pruženoj ruci nego mojoj stisnutoj pesnici, reče vladar; pred ovom si samo kleknuo a pred onom si pao ničice.

Ali kaluđer, uplašen da možda opet ne nanese kakvu uvredu ako produži razgovor u šaljivom tonu — jedan pogrešan korak koga naročito treba da se čuvaju oni koji razgovaraju sa vladarima — duboko se pokloni i izgubi u gomili.

U taj mah pojaviše se na sceni još dve osobe.

XVII
KONINGSBURG

Svi pozdravljamo gospodu visokog položaja

Koji nisu srećniji, iako su veći no mi.

Naše zabave da vidite,

Pod svakim zelenim drvetom

U celoj šumi, budite dobro došli.

Makdonald

Novodošavši bejahu Vilfred od Ajvanha, na kobili opata od Botolfa, i Gurt, koji ga je pratio jašući vitezovog bojnog konja. Ajvanhovo čuđenje je bilo bezgranično kad vide svog gospodara poprskanog krvlju i šest sedam mrtvih tela kako leže na malom proplanku na kome se bitka odigrala. Nije bio manje iznenađen što vidi Ričarda okruženog mnogobrojnim šumskim pratiocima, kako je izgledalo hajducima iz te šume i stoga opasnom pratnjom za jednog kneza. Bio je u nedoumici da li da kralja oslovi kao Crnoga Viteza lutalicu i kako inače da se prema njemu ponaša. Ričard primeti njegovu zbunjenost.

— Ne ustručavaj se, Vilfrede, reče on, da osloviš Ričarda Plantadženeta kao kralja, pošto ga vidiš u društvu ljudi u čijim grudima kucaju prava engleska srca, iako ih je možda vruća engleska krv naterala da skrenu malo ustranu.

— Ser Vilfrede od Ajvanha, reče hrabri hajduk istupivši, moja uveravanja ne mogu ništa dodati uveravanjima našeg vladara; pa ipak, dopusti mi da gordo kažem da, među ljudima koji su mnogo trpeli on nema vernijih podanika od onih koji se sada nalaze oko njega.

— Ja u to ne sumnjam, čestiti čoveče, odgovori Vilfred, kad si ti među njima. Ali, šta predstavljaju ovi znaci smrti i opasnosti? Ovi pobijeni ljudi i krvav oklop moga kneza?

— Izdani smo, Ajvanho, reče kralj, ali zahvaljujući ovim čestitim ljudima, izdaja je dobila svoju nagradu. Nego, čekaj, sad se prisećam, pa i ti si izdajnik, nastavi Ričard smešeći se, najneposlušniji izdajnik; zar ti nisam najstrože naredio da ostaneš u Botolfu dok ti rana ne bude izlečena?

— Izlečena je, odvrati Ajvanho; nije teža od ogrebotine od igle. Ali, zašto, o zašto, plemeniti gospodaru, žalostite srca vaših vernih slugu, i usamljenim putovanjima i smelim pustolovinama izlažete opasnosti svoj život kao da on nema veću vrednost no život običnog viteza lutalice, koji na zemlji nema interesa ni za šta drugo do za ono što mu njegovo koplje i mač mogu pribaviti?

— I Ričard Plantadženet, odgovori kralj, ne želi više slave no što mu njegovo dobro koplje i mač mogu pribaviti, i Ričard Plantadženet je gordiji da ostvari jednu pustolovinu samo svojim dobrim mačem i svojom snažnom mišicom da pomogne, nego da vodi u bitku vojsku od sto hiljada naoružanih ljudi.

— Ali, vaša kraljevina, gospodaru? reče Ajvanho, vašoj kraljevini preti raspad i građanski rat; vašim podanicima prete sve vrste zla ako ostanu bez svog vladara, koji bi mogao da nastrada u nekoj od tih opasnosti; a vaše je svakidašnje zadovoljstvo da im se izlažete, i iz takve jedne opasnosti ste baš ovog trenutka jedva umakli.

— Ho! ho! Moja kraljevina i moji podanici? odgovori Ričard nestrpljivo. Velim ti, ser Vilfrede, i najbolji od njih spreman je da mi istim načinom plati moje ludosti. Na primer, moj veoma verni sluga Vilfred od Ajvanha neće da posluša moja izričita naređenja, a ipak čita pridiku svome kralju što se ovaj ne upravlja tačno po njegovom savetu. Ko od nas dvojice ima više razloga da prekoreva drugog? Pa ipak, oprosti mi, verni moj Vilfrede. Vreme koje sam proveo, i koje još treba da provedem u skrivanju, potrebno je, kao što sam ti objasnio u Svetom Botolfu, da bih svojim prijateljima i vernim plemićima dao vremena da sakupe svoje snage, tako da, kada se Ričardov povratak objavi, on bude na čelu takve snage da neprijatelji uzdrhte pred njom i da na taj način savlada nameravanu izdaju, a da se nijedan mač ne potegne iz korica. Estotvil i Bohun još za dvadeset četiri sata neće biti dovoljno jaki da krenu prema Jorku. Treba da dobijem vesti od Solisberija sa juga; i od Bošana, u Varvikšajru; i od Meltona i Persija, na severu. Kancelar mora da se obavesti o Londonu. Suviše iznenadna pojava mogla bi me izložiti i drugim opasnostima no što su opasnosti iz kojih bi moje koplje i mač, pa makar i oslonjeni na luk odvažnog Robina ili na batinu fra Taka i na rog mudrog Vambe. mogli da me spasu.

Vilfred se pokloni u znak potčinjenosti, znajući dobro da je uzaludno prepirati se sa divljim duhom viteštva koji je tako često uvlačio njegovog gospodara u opasnosti koje je lako mogao da izbegne, ili, što je još više za osudu, koje je on baš i tražio. Mladi vitez samo uzdahnu i ostade miran; a Ričard, radostan što je ućutkao svog savetnika, iako je u duši priznavao osnovanost optužbe koju je ovaj protiv njega izneo, produži svoj razgovor sa Robinom Hudom:

— Kralju hajduka, reče on, zar nemaš kakvo okrepljenje da ponudiš svome bratu vladaru? Jer, ove mrtve hulje zadale su mi i posla ali i otvorile apetit.

— Zaista, odgovori hajduk, jer prezirem da lažem vašu milost, naša ostava je uglavnom snabdevena... On zastade i beše nešto zbunjen.

— Divljačju, čini mi se, dopuni ga Ričard veselo. U nuždi ne može biti bolje hrane od te; i zbilja, ako jedan kralj ne boravi kod svoje kuće i ne ubija sam svoju divljač, mislim da ne bi trebalo suviše da se ljuti kad otkrije da je ona ubijena za njega.

— Onda, ako vaša milost hoće opet svojim prisustvom da počastvuje jedno od zborišta Robina Huda, divljač neće nedostajati, pa ni burence piva, a možda ni pehar dosta dobrog vina da sve to začini.

I tako hajduk krete napred, praćen veselim vladarem, koji je verovatno bio srećniji zbog ovog slučajnog susreta sa Robinom Hudom i njegovim šumskim ljudima, nego što bi bio da je ponovo zauzeo svoj kraljevski položaj i predsedavao sjajnom skupu perova i plemića. Novo društvo i nove pustolovine bili su slast života Ričarda Lavljeg srca, a najveće zadovoljstvo pričinjavale su mu izdržane i savladane opasnosti.

U kralju lavljeg srca bila je u velikoj meri ostvarena i oživljena sjajna, ali beskorisna ličnost viteza iz romana. A ona slava koju beše stekao svojim podvizima u oružju bila je draža njegovoj bujnoj mašti nego slava koju bi njegovoj vladavini donelo razvijanje državničke veštine i mudrosti. Stoga je njegova vladavina bila kao put sjajnog i brzog meteora što preleti preko nebeskog svoda rasipajući oko sebe beskorisnu i raskošnu svetlost, koju za trenutak proguta opšta tmina; njegovi viteški podvizi pružali su teme za barde i minstrele, ali ne doneše njegovoj zemlji nijednu od onih trajnih blagodeti na kojima se istorija rado zadržava i ističe ih kao primer potomstvu. Ali u svome sadašnjem društvu Ričard je pokazivao najveće preimućstvo koje se da zamisliti. Bio je veseo, dobroćudan i voleo je muževnost u svakom društvenom sloju.

Ispod jednog velikog hrasta bi na brzu ruku pripremljen šumski obed za kralja od Engleske, okruženog ljudima van zakona, ali koji su sada činili njegov dvor i njegovu gardu. Pehar je išao okolo, i grubi šumski ljudi ubrzo izgubiše svoj strah zbog prisustva njegovog veličanstva. Smenjivale su se pesme i šale — priče o ranijim podvizima pričane su s ponosom; i najzad, dok su se hvalisali svojim uspešnim prekršajima zakona, niko nije ni mislio na to da govori u prisustvu prirodnog čuvara zakona. Veseli kralj, koji se ništa više nije obazirao na svoje dostojanstvo no njegovo društvo, smejao se, pio i šalio usred vesele družine. Prirodni i grubi razum Robina Huda navodio je hajdučkog starešinu da poželi da se gozba završi pre no što bi se desilo ma šta što bi moglo poremetiti njenu skladnost. Ta se njegova želja povećala kad je primetio da se Ajvanhovo čelo naoblačilo od bojazni.

— Mi smo počastvovani, reče on Ajvanhu, uzevši ga na stranu, prisustvom našeg hrabrog vladara, pa ipak ne bih voleo da on mnogo rasipa vreme, koje je svakako dragoceno s obzirom na stanje njegove kraljevine.

— Dobro i mudro govoriš, hrabri Robine Hude, odgovori mu Vilfred tiho, i znaj, sem toga, još nešto: oni koji se šale sa veličanstvom, čak i onda kad je on najraspoloženiji, igraju se sa lavljim mladunčetom, koje i na najmanje izazivanje upotrebljava i zube i šape!

— Dodirnuo si pravi razlog mog strahovanja, odvrati hajduk; moji su ljudi grubi i po načinu svog života i po prirodi, a kralj je prek isto toliko koliko i dobroćudan; ko zna kada će uvreda iskrsnuti, i kako će vatreno biti primljena... Vreme je da se ova pijanka prekine.

— Onda to ti moraš izvesti, hrabri jomane, reče Ajvanho, jer svaki znak koji sam ja pokušao da mu dam samo ga podstiče da pijanku produži.

— Zar da tako brzo stavim na kocku oproštaj i naklonost svog vladara? odvrati Robin Hud zastavši za trenutak. Ali, svetog mi Hristifora, tako mora biti. Ja ne bih zasluživao njegovu naklonost kad je ne bih izložio opasnosti za njegovo dobro. Slušaj, Skatlok, idi u onu čestaru i izvij jednu normansku ariju tvojim rogom, i to smesta, ako ti je život mio.

Skatlok posluša svog starešinu i za nepunih pet minuta veselo društvo trže zvuk njegovog roga.

— To je Malvoazenov rog, uzviknu Miler, skočivši na noge i dograbivši luk. Kaluđer ispusti bocu i dohvati batinu. Vamba zastade usred jedne šale i uze štit i mač. Svi ostali zgrabiše svoje oružje.

Ljudi koji, kao oni, vode nesiguran život, brzo zamenjuju gozbu bitkom; za Ričarda takva promena značila je samo smenjivanje zadovoljstva. On zatraži šlem i najkabastije delove svoga oklopa, koje beše skinuo; i dok mu ih je Gurt stavljao, on najstrože naredi Vilfredu, pod pretnjom da će zanavek izgubiti njegovu milost, da se ne upušta u čarku, koja je, kako je on mislio, imala odmah da nastane.

— Ti si se za mene tukao stotinu puta, Vilfrede, i ja sam to video. Danas ćeš ti gledati, i videti kako će se Ričard biti za svog prijatelja i vazala.

Za to vreme Robin Hud posla po nekoliko svojih ljudi u raznim pravcima, kao da izvide neprijatelja; i kad vide da se društvo stvarno rasturilo, on priđe Ričardu, koji je sada bio potpuno naoružan, kleče na jedno koleno i zamoli svog vladara za oproštaj.

— Za šta, dobri jomane? upita Ričard pomalo nestrpljivo, zar ti već nismo dali pun oproštaj za sve tvoje prekršaje? Misliš li da je naša reč pero koje mi možemo da duvamo jedan drugom tamo-ovamo? Zar si imao vremena da već učiniš novu krivicu?

— Ah, ipak sam je učinio, odgovori joman, ako je krivica to što sam obmanuo svog gospodara radi njegove sopstvene koristi. Rog koji se čuo nije Malvoazenov, nego je duvao po mom naređenju, da se prekine gozba kako ne bi oduzimalo vreme od većeg značaja nego što su ovi časovi dokolice.

On zatim ustade, prekrsti ruke na grudi i, pre sa poštovanjem nego sa poniznošću, očekivaše kraljev odgovor: kao neko ko je svestan da je možda učinio i krivicu, ali potpuno uveren u ispravnost svoje pobude. Krv udari od ljutine u lice Ričardovo; ali to je bilo prvo, prolazno uzbuđenje, koje je odmah bilo potisnuto njegovim osećanjem pravičnosti.

— Kralj od Šervuda, reče on, ne nudi od srca svoju divljač i svoju vinsku bocu kralju od Engleske? Dobro je, odvažni Robine! Ali kad dođeš da me posetiš u veselom Londonu, uveravam te da ću biti manje tvrdičav domaćin. Međutim, u pravu si, valjano momče. Na konja, pa napred! Vilfred je sve vreme bio nestrpljiv. Reci mi, smeli Robine, zar ti nemaš u svojoj družini nekog prijatelja koji se ne zadovoljava da savetuje, nego hoće da upravlja tvojim pokretima i izgleda nesrećan kad ti želiš da radiš po svojoj glavi?

— Takav je, reče Robin, moj pomoćnik, Mali Džon, koji baš sada učestvuje u jednom poduhvatu na granicama Škotske; i, priznaću vašem veličanstvu, da sam katkad nezadovoljan slobodom njegovih saveta... Ali, kad dvaput promislim, ne mogu se dugo ljutiti na nekoga ko to očigledno čini samo iz velike revnosti u službi svoga gospodara.

— U pravi si, čestiti jomane, odgovori Ričard, i ja imam s jedne strane Ajvanha da mi da ozbiljan savet i da ga sumornom ozbiljnošću svoga čela preporuči, a s druge strane tebe da me prevarom navedeš na ono što misliš da je moje sopstveno dobro; ja lično treba da imam tako malo slobode svoje sopstvene volje kao svaki hrišćanski ili neznabožački kralj. Ali hajdemo, gospodo, hajdemo lepo u Koningsburg i ne mislimo više na to.

Robin im reče da je već poslao jednu izvidničku grupu putem kojim oni treba da prođu, i ona neće propustiti da otkrije i da ih obavesti ako postoji kakva zaseda; on ne sumnja da će put biti siguran, ili, ako ne bi bilo tako, da će blagovremeno biti obavešteni o opasnosti tako da se mogu osloniti na jaku grupu strelaca, sa kojom je on sam nameravao da krene za njima istim putem.

Mudre i brižljive mere opreznosti, preduzete za njegovu bezbednost, dirnuše Ričarda i ukloniše i najmanji trag srdžbe koji možda beše ostao zato što ga je hajdučki poglavica obmanuo. On još jednom pruži ruku Robinu Hudu i uveri ga o punom oproštaju i blagonaklonosti u budućnosti, kao i o svojoj čvrstoj rešenosti da ograniči tiransko vršenje šumskih prava i drugih ugnjetačkih zakona koji su mnoge engleske jomane naterali na pobunu. Ali Ričardove lepe namere prema smelom hajduku bile su izjalovljene usled prerane smrti Ričardove; a Povelja o šumama morala je biti iznuđena od kralja Džona kad ovaj nasledi svog herojskog brata. A o ostatku života Robina Huda, kao i o priči o njegovoj smrti usled izdaje, može se saznati iz onih divnih malih knjižica sa gotskim slovima što su nekad prodavane po jevtinoj ceni od pola penija.

— A sada se skupo zlatom plaćaju koliko su teške.

Hajdukovo mišljenje pokazalo se kao tačno; i kralj, u pratnji Ajvanha, Gurta i Vambe, stiže bez ikakve smetnje na domašaj zamka od Koningsburga dok je sunce još bilo na vidiku.

Malo je lepših i zanimljivijih predela u Engleskoj nego što je okolina ove stare saksonske tvrđave. Tiha i pitoma reka Don protiče kroz jedan amfiteatar u kome je obradivo zemljište bogato prošarano šumom, a na jednom brežuljku iznad same reke, opkoljena zidovima i jarcima, diže se ova stara građevina, koja je, kao što pokazuje njeno staro saksonsko ime¹²⁶, pre zavojevanja bila prestonica kraljeva Engleske. Spoljašnje zidove su svakako dodali Normani, ali unutrašnja tvrđava nosi sve znake najveće starine. Podignuta je na uzvišici u jednom kraju unutrašnjeg dvorišta i čini potpun krug od otprilike dvadeset pet stopa u prečniku. Zid je ogromne debljine, i poduprt je ili zaštićen sa šest velikih spoljašnjih potpora koji izlaze van kruga i podižu se uz bokove kule da bi je ojačale ili branili. Ovi masivni potporni zidovi su puni pri dnu, pa i nešto više; ali su prema vrhu iznutra šuplji i završavaju se nekom vrstom kula koje su u vezi sa unutrašnjošću samoga donžona. Gordi izgled ove velike građevine, sa ovim čudnim dodacima, zanimljiv je za ljubitelja živopisnih stvari, kao što je unutrašnjost zamka zanimljiva za skupljača starina čiju maštu odvodi u prošlost. Jedna mogila u blizini zamka pokazuje se kao grob čuvenog Hengista; a razni spomenici iz drevnih vremena i čudnovatog oblika mogu se videti u obližnjoj crkvenoj porti.

Kad su se Lavlje srce i njegova pratnja približavali ovoj gruboj ali veličanstvenoj građevini, ona nije bila, kao u naše dane, okružena spoljašnjim utvrđenjima. Saksonski arhitekta beše iscrpeo svoju veštinu u tome što je glavnu kulu učinio pogodnijom za odbranu, i nije bilo drugih opkopa sem jedne ograde od palisade.

Veliki crni barjak, koji se lepršao na vrhu kule, objavljivao je da još traje svečani obred sahrane pokojnog sopstvenika. Na barjaku nije bilo nikakve oznake pokojnikovog roda ili svojstva, jer znaci sa grbovima bejahu novina i među samim normanskim plemićima, a Saksoncima behu potpuno nepoznati. Ali iznad kapije nalazio se jedan barjak, na kome je grubo naslikana figura beloga konja označavala naciju i čin pokojnika, po poznatom simbolu Hengista i njegovih saksonskih ratnika. Sve je oko zamka pokazivalo prizor uskomešane živosti; jer takve pogrebne gozbe bile su prilika za opšte i obilno gošćenje na koje su pozivani ne samo svi koji su bili i u najudaljenijoj srodničkoj vezi sa pokojnikom. nego i svi putnici i namernici. Bogatstvo i visok društveni položaj Atelstenov zahtevali su da se ovaj običaj poštuje u punom obimu.

Stoga su se videle mnogobrojne grupe kako se penju uz brežuljak na kome se zamak nalazio, kao i one koje silaze otuda; i kad kralj i njegovi pratioci uđoše kroz otvorenu i nečuvanu kapiju u spoljašnjoj ogradi, unutrašnji prostor pokazivao je jedan prizor koji se nije mnogo slagao sa uzrokom skupa. Na jednom mestu mučili su se kuvari pekući velike volove i debele ovce; na drugom, otvorena su bila velika burad s pivom da ga po volji toče svi koji naiđu. Raznovrsne grupe videle su se kako tamane jestivo i piće stavljeno im tako na raspolaganje. Polunagi saksonski robovi utoljavali su svoju polugodišnju glad i žeđ za jedan dan proždrljivosti i pijanstva; uhranjeniji građanin i član esnafa jeo je svoje zalogaje sa uživanjem, ili je radoznalo kritikovao količinu slada i veštinu pivara. Mogla se takođe videti nekolicina normanskih seoskih plemića koji su se raspoznavali po obrijanim bradama i kratkim ogrtačima, a isto tako i po tome što su se držali zajedno i gledali sa velikim prezirom na čitavu svečanost, pa i onda kad su blagoizvoleli da se prihvate dobrog jestiva koga je bilo u velikom obilju.

Prosjaka je bilo, razume se, na gomile, a isto tako i vojnika-skitnica koji su se vratili iz Palestine; bar tako su oni pričali. Torbari su izlagali svoju robu, putujući poklonici, saksonski ministreli i velški bardi mrmljali su molitve i izvlačili neskladne zvuke iz svojih harfi, instrumenata sličnih violini i gitari. Jedan je pevao hvalu Atelstenovu u tužnom panegiriku; drugi je u saksonskoj rodoslovnoj pesmi nabrajao neobična i gruba imena njegovih plemenitih predaka. Nije nedostajalo ni lakrdijaša ni mađioničara, a nije se smatralo da je vršenje njihovog poziva nedolično ili nepodobno s obzirom na povod ovoga skupa. I zbilja, mišljenja Saksonaca o tim stvarima bila su isto tako prirodna kao što su bila i gruba. Ako je tuga žedna — bilo je pića; ako je gladna — bilo je jela; ako je pritiskala i cvelila dušu — bilo je sredstava koja će da razvesele ili bar da razonode, a prisutni nisu zanemarivali da se posluže tim sredstvima utehe, iako bi, ovde-onde, kao usled iznenadnog sećanja na uzrok koji ih je sakupio, ljudi jednodušno zajecali, a žene, kojih je bilo dosta, podizale glasove i naricale s istinskom žalošću.

Takav je bio prizor u dvorištu zamka u Koningsburgu kad je u njega ušao Ričard sa svojim pratiocima. Dvoroupravitelj nije udostojavao pažnje grupe gostiju nižeg ranga koji su neprekidno ulazili i izlazili, sem ukoliko je to bilo potrebno da se održi red; ali ugledna pojava vladara i Ajvanha privuče njegovu pažnju, a naročito stoga što mu se ovaj poslednji učinio poznatim. Sem toga, dolazak dvojice vitezova — jer, njihova je odeća pokazivala da su vitezovi — bio je redak događaj prilikom neke saksonske svečanosti, i mogao se smatrati samo kao ukazivanje naročite počasti pokojniku i njegovoj porodici. I, u svom crnom odelu a sa belom službenom palicom u ruci, ova važna ličnost prokrči put kroz izmešani skup gostiju, i tako odvede Ričarda i Ajvanha do ulaska u kulu. Gurt i Vamba brzo nađoše poznanike u dvorištu i nisu ni pomišljali da idu dalje dok njihovo prisustvo ne bude zatraženo.

XVIII
ATELSTEN

Zatekoh ih kako nariču nad Marcelovim lešom,

I bila je to tako svečana melodija,

Između žalosnih pesama, suza i tužnih elegija,

Kao što starice, koje bde pored mrtvaca,

Imaju običaj da pevaju provodeći noć.

Stari komad

Vrlo je čudan način na koji se ulazi u veliku kulu Koningsburškog zamka, a odgovara gruboj jednostavnosti ranih vremena kada je ta kula bila podignuta. Jedne stepenice, tako duboko usečene i uzane da su gotovo bile strme, vodile su do niskih glavnih vrata na južnoj strani kule, kroz koja radoznali ljubitelj starina može još, ili je bar mogao do pre nekoliko godina, da priđe do malih stepenica u debelom glavnom zidu kule koje vode do trećeg sprata zgrade. Dva niža sprata su tamnice ili podrumi, koji dobijaju i vazduh i svetlost samo kroz jedan četvrtast otvor na trećem spratu, a sa njim su izgleda u vezi pomoću nekih lestvica. Pristup gornjim odajama u kuli, koje zauzimaju sva četiri sprata, čine jedne stepenice što vode kroz spoljašnje potporne zidove.

Kroz ovaj težak i nelagodan ulaz uveden je čestiti kralj Ričard u pratnji vernoga Ajvanha, i doveden u okruglu dvoranu koja je zauzimala čitav treći sprat. Usled teškoća u penjanju Vilfred dobi vremena da zavije lice ogrtačem, jer se smatralo celishodnim da se svome ocu ne javlja dokle mu kralj ne da znak za to.

U ovoj dvorani bilo je okupljeno, oko okruglog širokog hrastovog stola, dvanaestak najistaknutijih predstavnika saksonskih porodica iz okolnih grofovija. Svi su oni bili stari, ili bar stariji ljudi; jer mlađi naraštaj, na veliko nezadovoljstvo starijih, bio je, kao i Ajvanho, oborio mnoge pregrade koje su pola stoleća odvajale normanske pobednike od pobeđenih Saksonaca. Pogruženi i tužni pogledi ovih ljudi, njihovo ćutanje i ožalošćeno držanje, bili su u velikoj suprotnosti sa nemarnošću ljudi koji su se gostili u dvorištu zamka. Njihovi sedi uvojci i dugačke guste brade, zajedno sa njihovim starinskim dolamama i širokim crnim ogrtačima, dobro su se slagala sa čudnom i grubom dvoranom u kojoj su sedeli.

Iako je Sedrik zauzimao mesto istog ranga kao i njegovi zemljaci, izgledalo je da je on ipak, po opštem pristanku, bio kao neki starešina skupa. Kad uđe Ričard, koji je njemu bio poznat kao vitez od katanca, on ustade sa svečanom ozbiljnošću i požele mu dobrodošlicu uobičajenim pozdravom podigavši u isti mah pehar u visini svoje glave. Kralj, kome nisu bili nepoznati običaji njegovih engleskih podanika, odgovori na pozdrav odgovarajućim rečima i ispi pehar koji mu je pružio dvoroupravitelj. Ista pažnja ukazana je i Ajvanhu, koji svome ocu odzdravi ćuteći i uobičajeni govor zameni naklonom glave da mu ne bi poznali glas.

Kada je obavljena ova uvodna svečanost, Sedrik se diže i, pruživši ruku Ričardu, odvede ga u jednu malu i vrlo jednostavnu kapelu, koja je kako izgleda, bila izdubljena u jednom od spoljašnjih potpornih zidova. Kako nije bilo nikakvog drugog otvora sem jedne uzane mazgale, ove prostorije bi bile gotovo sasvim mračne da nije bilo dve buktinje, koje su bacale dimljivu svetlost na zasvođenu tavanicu i gole zidove, grub kameni oltar i raspeće od istog materijala.

Ispred oltara bio je postavljen mrtvački kovčeg, pored koga su sa obe strane klečala po tri sveštenika i sa najvećim znacima spoljašnje pobožnosti čitala molitve. Za ovu službu dala je pokojnikova majka sjajno zaveštanje manastiru svetog Emanuela. Da bi to potpuno zaslužili, čitava kaluđerska bratija, izuzev hromog crkvenjaka beše se preselila u Koningsburg; i dok su šestorica stalno dežurala obavljajući duhovne obrede kraj kovčega Atelstenovog, ostali nisu propuštali da uzmu učešća u okrepljenjima i razonodama u zamku.

Održavajući ovo pobožno bdenje i čuvanje, dobri kaluđeri bili su naročito brižni da ni za trenutak ne prekinu svoje himne, da ne bi Cernbok, stari saksonski Apolion, stavio svoje kandže na mrtvog Atelstena. Oni su sa isto toliko brige pazili da ne dozvole bezbožnome svetovnjaku da dodirne pokrov, jer taj je pokrov bio upotrebljen prilikom pogreba svetoga Edmunda, pa je mogao biti obesvećen ako bi ga se profane ruke dotakle. Ako je doista ova pažnja bila od ikakvih koristi pokojniku, on je imao izvesna prava da je očekuje od bratije svetog Edmunda, jer pored stotinu dukata u zlatu plaćenih kao otkup za dušu, majka Atelstenova objavila je svoju nameru da tom manastiru zavešta najveći deo zemalja pokojnikovih da bi se održavale stalne molitve za Atelstenovu dušu i za dušu njenog pokojnog supruga.

Ričard i Vilfred uđoše za Sedrikom Saksoncem u kapelu, i kad im njihov vodič svečano pokaza prerani Atelstenov kovčeg oni se kao i njihov vodič pobožno prekrstiše i promrmljaše kratku molitvu za spas duše preminulog.

Kad je obavljen ovaj čin pobožnosti, Sedrik im opet dade znak da pođu za njim, pa krete nečujnim korakom preko kamenog poda i posle penjanja od nekoliko stepenica otvori veoma pažljivo vrata jedne male prostorije koja se nalazila pokraj kapele. Ova je imala oko osam kvadratnih stopa i bila je izgrađena, kao i sama kapela, u debljini zida; pa kako se mazgala, kroz koju je dobijala svetlost, nalazila na zapadu i znatno se širila pri spuštanju unutra, jedan zrak zalazećeg sunca prodre kroz njeno tamno udubljenje i pokaza jednu žensku priliku dostojanstvenog izgleda, čije lice beše zadržalo mnogo ostataka veličanstvene lepote. Dugačka haljina za žalost i širok veo od crnoga krepa isticali su belinu kože i lepotu njenih svetlih vitica, koje vreme nije ni proredilo ni prošaralo srebrom. Lice joj je izražavalo najdublji bol koji se može ispoljiti kod osoba pomirenih sa sudbinom. Na kamenom stolu pred njom stajalo je raspeće od slonove kosti, a pored njega molitvenik sa bogato ukrašenim stranicama i sa koricama ukrašenim zlatnim kopčama i reljefom od istog dragocenog metala.

— Plemenita Edito, reče Sedrik pošto je postojao jedan trenutak ćuteći da bi Ričardu i Vilfredu dao vremena da posmatraju gospodaricu kuće, ovo su uvaženi stranci koji su došli da podele tvoju žalost. A ovo je, posebice, onaj hrabri vitez koji se tako hrabro borio za oslobođenje onoga za kojim danas žalimo.

— Za njegovu hrabrost izražavam mu svoju zahvalnost, odvrati gospa, iako je volja nebesa bila da ta hrabrost bude uzalud pokazana. Ja zahvaljujem takođe na njegovoj ljubaznosti i na ljubaznosti njegovog druga koja ih je dovela ovamo da učine posetu udovici Adelinga, majci Atelstenovoj, u času njenog dubokog bola i žalosti. Tvojoj brizi, plemeniti rođače, poveravam ih, zadovoljna što im neće nedostajati gostoprimstvo koje ovi tužni zidovi mogu još pružiti.

Gosti se duboko pokloniše pred ucveljenom majkom i povukoše sa svojim gostoljubivim vodičem.

Druge uvojite stepenice odvedoše ih u jednu sobu iste veličine kao ona u koju najpre behu ušli, a koja je zauzimala gornji sprat. Iz ove sobe, pre no što vrata behu otvorena, dopirali su tihi i tužni zvuci žalobne muzike. Kad uđoše unutra, nađoše se u prisustvu od oko dvadesetak žena i devojaka iz odličnih saksonskih porodica. Četiri devojke, pod Roveninim vođstvom, pevale su himnu za dušu pokojnika, od kojih smo uspeli da protumačimo dve-tri strofe:

Prah si bio, u prah odlaziš,

Svi moraju tim putem;

Stanovnik je ustupio

Trošni oblik

Truleži i crvu —

Raspadanje očekuje telo.

Nepoznatim putevima

Duša je tvoja. odletela,

Da potraži predele muke

U kojima će oganj

Očistiti mrlje

Od dela počinjenih dole na zemlji.

Na tome mestu žalosnom,

Milošću Marijinom,

Neka ti kratak boravak bude!

Dok molitve i dobročinstva,

I sveti psalmi,

Ne oslobode sužnja.

Dok je hor tihim i tužnim glasom pevao ovu posmrtnu pesmu, druge su žene bile podeljene u dve grupe: jedne su vezle, kako su umele i kako je njihovom ukusu odgovaralo, širok svilen pokrov namenjen Atelstenovom, kovčegu, a druge su iz korpi odabirale cveće za vence koji su spremani za isti tužni cilj. Ponašanje devojaka bilo je dostojanstveno, iako nije ispoljavalo duboku pogruženost; jer, s vremena na vreme, njihov šapat ili po koji osmeh izazivao bi prekor od strane strožijih gospa, a ovde-onde videla se po koja devojka koja je bila više zainteresovana da sazna kako joj stoji crnina, nego što je zanimala tužna svečanost za koju su se spremali. I ovakvo ponašanje, ako baš moramo istinu da priznamo, nije bilo nimalo izmenjeno pojavom dva nepoznata viteza, koja izazva izvesno zgledanje, pogledanje i došaptavanje. Samo Rovena, isuviše gorda da bi bila tašta, pozdravi svog izbavioca ozbiljnošću punom ljupkosti. Njeno držanje bilo je ozbiljno ali ne i potišteno; i moglo je biti sumnje o tome da su misli na Ajvanha i na neizvesnost njegove sudbine imale veći udeo u njenoj ozbiljnosti nego smrt njenog rođaka.

Sedriku, međutim, koji, kao što smo primetili, nije bio naročito pronicljiv u takvim prilikama, tuga njegove štićenice izgledala je mnogo dublja nego tuga ma koje druge devojke, tako da je smatrao za shodno da šapatom objasni:

— Ona je bila verenica plemenitog Atelstena.

Moglo bi se postaviti pitanje da li je ovo saopštenje mnogo doprinelo da pojača Vilfredovo raspoloženje da se pridruži onima koji žale u Koningsburgu.

Pošto ih je tako svečano proveo kroz razne prostorije u kojima se u raznim oblicima odavala posmrtna pošta Atelstenu, Sedrik odvede goste u jednu malu sobu, namenjenu, kako ih obavesti, isključivo uglednim osobama koje nisu bile u veoma bliskoj vezi sa pokojnikom, te stoga možda nisu bile sklone da se pridruže onima koji su neposredno bili pogođeni nesrećnim događajem. On ih uveri da će imati svu udobnost i htede da se povuče, kad ga Crni Vitez uze za ruku.

— Ja sam slobodan da te podsetim, plemeniti tene, reče on, da si mi obećao, kad smo se poslednji put rastajali, da ćeš mi dati jedan poklon za uslugu koju sam imao sreću da ti učinim.

— Poklon je dat pre no što je traženje i izrečeno, plemeniti viteže, odgovori Sedrik. Pa ipak u ovome tužnom trenutku...

— I o tome sam mislio, reče kralj, ali ja imam malo vremena; i ne izgleda mi nepogodno da u trenutku kad zatvaramo grob plemenitog Atelstena, sahranimo u njega i izvesne predrasude i prenagljene odluke.

— Gospodine viteže od katanca, odgovori Sedrik pocrvenevši i prekidajući viteza, nadam se da se poklon tiče samo tebe i nikoga drugog; jer teško da će priličiti da se jedan stranac meša u stvari koje se tiču isključivo časti moga doma.

— Ja i ne želim da se mešam, reče kralj blago, sem ako ti sam ne priznaš da na to imam prava. Do sada si me znao samo kao Crnog Viteza od katanca; znaj me sada kao Ričarda Plantadženeta.

— Ričard Anžujski! uzviknu Sedrik koraknuvši unazad krajnje začuđen.

— Ne, plemeniti Sedriče, Ričard od Engleske, čiji je najdublji interes, čija je najveća želja da vidi njene sinove ujedinjene jedne s drugima. Kako to, uvaženi tene, zar nećeš kleknuti pred svojim gospodarom?

— Normanskoj krvi, odgovori Sedrik, moje se koleno nikad nije priklonilo.

— Onda se uzdrži od ukazivanja počasti, reče vladar, dok podjednakom zaštitom Normana i Engleza ne dokažem da imam pravo na to.

— Kneže, odvrati Sedrik, ja sam uvek odavao priznanje tvojoj hrabrosti i tvojoj čestitosti. I nije mi nepoznato da polažeš pravo na krunu na osnovu porekla od Matilde, nećake Edgara Atelinga, a kćeri Malkolma od Škotske. Ali Matilda, iako kraljevske saksonske krvi, nije bila naslednica monarhije.

— Ja se neću prepirati s tobom o mome osnovu na nasleđe krune, plemeniti tene, reče Ričard mirno, ali reći ću ti da pogledaš oko sebe i da vidiš da li ćeš naći nekoga drugog koga bi mogao staviti na terazije protiv moje titule.

— A zar si ti putovao dovde, kneže, da bi mi to rekao? upita Sedrik. Da mi ukažeš na propast moje rase, pre no što se grob zatvori nad poslednjim izdankom saksonskog kraljevstva? Lice mu se smrači dok je govorio. To je bilo smelo, to je nepromišljeno učinjeno!

— Ne, tako mi svetog raspeća! odvrati kralj. To sam učinio u iskrenom pouzdanju koje jedan hrabar čovek može imati u drugom, bez senke opasnosti.

— Dobro kažeš, gospodaru kralju, jer priznajem da si kralj i da ćeš to biti, uprkos, mom slabom protivljenju. Ja se ne usuđujem da upotrebim jedini način da to sprečim, iako si me stavio u veliko iskušenje.

— A sada da pređemo na moj poklon, nastavi kralj, koji ja ne tražim ni za dlaku sa manje poverenja zato što si odbio da priznaš moju zakonitu suverenost. Zahtevam od tebe, kao od čoveka od reči, pod pretnjom da budeš smatran verolomnikom, krivokletnikom, da oprostiš svome sinu i da primiš na svoje očinsko srce čestitog viteza Vilfreda od Ajvanha. Priznaćeš da ja imam interesa za to pomirenje, a to je sreća moga prijatelja i ugušivanje razdora u mom vernom narodu.

— A ovo je Vilfred! reče Sedrik pokazujući na svoga sina.

— Oče! Oče! uzviknu Ajvanho, bacivši se ničice pred očeve noge, oprosti mi!

— Praštam ti, sine moj, reče Sedrik podižući ga. Sin Hervardov ume da održi svoju reč čak i onda kad je dao Normaninu. Ali hoću da te vidim u odeći i nošnji tvojih engleskih predaka. Nikakve kratke ogrtače, nikakve vesele kape, nikakvo fantastično perje ne trpim u svojoj pristojnoj kući. Onaj ko hoće da bude Sedrikov sin, mora ispoljiti svoje englesko poreklo. Ti bi hteo nešto da kažeš, dodade on ozbiljno, i ja pogađam o kome predmetu. Ledi Rovena mora provesti dve godine u žalosti za suprugom kome je bila obećana. Svi bi nas se naši saksonski preci odrekli kad bismo sada razgovarali o jednoj novoj vezi za nju pre no što se zatvori grob onoga za koga je trebalo da se uda — onoga koji je po rođenju i po poreklu bio najdostojniji njene ruke. Duh samog Atelstena razderao bi svoje krvavo uvoštavljeno platno i stao bi pred nas da zabrani takvo nedostojno skrnavljenje njegove uspomene.

Izgledalo je kao da su Sedrikove reči podigle jednu utvaru; jer, jedva da je te reči izgovorio, kad se vrata naglo širom otvoriše, i Atelsten, opremljen u svoje pogrebno ruho, pojavi se pred njima, bled, unezveren, i kao neko ko je ustao iz mrtvih.¹²⁷

Dejstvo ove pojave na prisutna lica bilo je krajnje zapanjujuće. Sedrik ustuknu sve dokle mu je zid sobe dozvoljavao, i naslonivši se tu kao neko ko je nesposoban da se održi na nogama zurio je u priliku svoga prijatelja za koju su njegove oči bile kao prikovane, a usta izgleda nije mogao da zatvori. Ajvanho se krstio ponavljajući molitve na saksonskom, latinskom ili normansko-francuskom, kako su mu na pamet padale, a Ričard je naizmenično govorio Benedicite¹²⁸ i psovao Mort de ma vie¹²⁹.

Za to vreme ca donjih stepenica čula se užasna galama. Neki su vikali: „Pohvatajte izdajničke kaluđere“, drugi: „Bacite ih u tamnicu“, treći: „Strmoglavite ih sa najvišeg zida.“

— Za ime božje, uzviknu Sedrik, obraćajući se onome što je izgledalo kao utvara njegovog preminulog prijatelja, ako si smrtnik, govori! Ako si duh preminuloga, reci, zašto nas opet posećuješ i mogu li štogod da učinim što bi tvoj duh vratilo na počinak. Živ ili mrtav, plemeniti Atelstene, govori Sedriku!

— Hoću, reče utvara vrlo pribrano, kad povratim dah, i kad mi date vremena. Živ, veliš ti? Onoliko sam živ, koliko to može biti neko ko je tri dana bio hranjen hlebom i vodom, tri dana koji izgledaju kao tri stoleća. Da, hleb i voda, oče Sedriče! Nebesa mi i svih svetitelja na njima, bolja hrana nije prošla kroz moju gušu za tri duga dana, i ovde sam božjim proviđenjem da ti to kažem.

— Kako, plemeniti Atelstene, reče Crni Vitez, pa ja sam video kad te je oholi hramovnik oborio pred kraj zauzeća Torkvilstona, i, kako sam mislio, i kako me je Vamba izvestio, lobanja ti je bila rascepljena do zuba.

— Pogrešno si mislio, gospodine viteže, odgovori Atelsten, a Vamba je slagao. Moji zubi su u potpunom redu, i večera će to odmah pokazati. Pa ipak, hramovnik je dobro upravio udarac, ali mu se mač obrnuo u ruci, tako da me je udario pljoštimice, pošto je bio odvraćen držaljem dobroga topuza kojim sam udarac hteo da sprečim. Da sam na glavi imao svoju čeličnu kapu bilo bi to kao da me je udario slamkom, a ja bih mu zadao takav protivudarac da bi mu to pokvarilo povlačenje. Ali ovako. ja padoh onesvešćen, istina, ali bez rane. Drugi ljudi, na obe strane, bili su ubijani i obarani preko mene, tako da više ne povratih svest sve dok se ne nađoh u sanduku — otvorenom, na sreću — pred oltarom crkve Svetog Edmunda. Kinuh nekoliko puta, zastenjah, probudih se, i ustao bih, da crkvenjak i opat, puni užasa, ne dotrčaše na tu galamu, besumnje iznenađeni i nimalo zadovoljni što vide živog čoveka čiji su naslednici nameravali da postanu. Zatražih vina. Oni mi dadoše malo, ali mora da je vino bilo više nego opojno, jer zaspah još čvršće nego dotle, i dugo se ne probudih. A kad opet otvorih oči, videh da su mi ruke i noge vezane tako čvrsto da me članci bole i kad samo na to pomislim — mesto je bilo potpuno mračno — podzemna tamnica, kako mi se čini, u njihovom prokletom manastiru, a po mirisu na ustajalo, zagušljivo i vlažno, zaključih da je upotrebljavano i kao mesto za sahranjivanje. Čudnovate misli vrzle su mi se po glavi o tome šta mi se dogodilo, kad vrata moje tamnice škripnuše i dva nevaljalca kaluđera uđoše. Oni su hteli da me uvere da se nalazim u čistilištu, ali sam ja dobro poznavao zadihani glas oca opata. Sveti Jeremija! Kako je taj glas bio različit od glasa kojim mi je opat obično tražio još jedno parče srnetine! Pseto jedno, gostio se sa mnom od Božića do Tri Jerarha.

— Primiri se, plemeniti Atelstene, reče kralj, odahni, pričaj polagano, časti mi, vredno je slušati takvu priču, kao da je kakav roman.

— Oh, ali, krsta mi od Bromholma, nema u tome ničega romantičnog! uzviknu Atelsten, suv hleb i krčag vode! To su oni meni davali, bedne izdajice, koje smo, moj otac, pa i ja sam, obogatili, kad su njihovi najbolji izvori bili kaiš slanine i merica žita što su ih iskamčili od jadnih kmetova i robova u zamenu za svoje molitve — gnezdo podlih nezahvalnih guja — suv hleb i krčag vode za takvog zaštitnika kakav sam ja bio! Dimom ću ih isterati iz njihovih gnezda, pa makar bio isključen iz crkve!

— Ali, za ime bogorodice, plemeniti Atelstene, uzviknu Sedrik dohvativši za ruku svoga prijatelja, kako si umakao iz te smrtne opasnosti? Jesu li im srca omekšala?

— Da li su im srca omekšala! odazva se Atelsten. Da li se stene tope na suncu? Bio bih ja još tamo, da nije nastalo neko komešanje u manastiru — a to je bio njihov dolazak ovamo da jedu na mojoj daći, iako su dobro znali gde sam i da sam živ sahranjen — i to je odvuklo ceo roj iz košnice. Čuo sam ih kako mumlaju pogrebne pesme malo misleći na to da ih pevaju za pokoj mojoj duši oni ljudi koji ovako glađu umaraju moje telo. No oni odoše, i ja sam dugo čekao na hranu — nikakvo čudo — kostobolni crkvenjak bio je isuviše zauzet svojom sopstvenom ishranom da bi mogao misliti na moju. Najzad, on siđe dole nesigurnim korakom, zaudarajući na vino i začine. Dobar zalogaj omekšao je njegovo srce, jer mi ostavi parče paštete i bocu vina umesto moje ranije hrane. Najedoh se, napih se i osnažih. A kao dodatak mojoj dobroj sreći, crkvenjak, isuviše nesiguran na nogama da bi valjano mogao da obavi svoju ključarsku dužnost, zaključa bravu mimo šipa, tako da vrata ostadoše otškrinuta. Svetlost, hrana i vino oživeše moju domišljatost. Šip za koji su moji lanci bili pričvršćeni bejaše više izjeden od rđe no što smo ja ili nevaljali opat mislili. Ni gvožđe nije moglo da ostane neistrošeno od vlage u toj paklenoj tamnici.

— Odahni, plemeniti Atelstene, reče Ričard, i malo se potkrepi pre no što nastaviš sa tom strašnom pričom.

— Da se potkrepim! odvrati Atelsten. Potkrepljivao sam se ja danas pet puta; pa ipak, parče ukusne šunke ne bi bilo na odmet; i molim vas, čestita gospodo, da i vi ispijete sa mnom po jedan pehar.

Gosti, iako još zaprepašćeni od čuda, nazdraviše vaskrslom domaćinu, a on nastavi svoju priču. On je doista sada imao mnogo više slušalaca no što ih je bilo kad je otpočeo, jer Edita, pošto je izdala neka potrebna naređenja da se stvari u zamku urede, dođe za živim mrtvacem do gostinske sobe, praćena sa onoliko muških i ženskih gostiju, koliko se moglo sabiti u malu sobu, dok su ostali, načičkani po stepenicama, hvatali pogrešno izdanje priče i prenosili ga još netačnije onima ispod njih, a ovi su ga opet dalje slali prostom svetu što se nalazio u dvorištu zamka, tako da je ono na kraju krajeva bilo potpuno različito od stvarnih činjenica. Međutim, dobri Atelsten ovako produži priču o svom bekstvu:

— Kad se oslobodih od šipa, bauljao sam uz stepenice kao čovek opterećen okovima, a izgladneo od posta. Posle mnogo pipanja, najzad pođoh za glasom neke vesele pesmice prema sobi u kojoj je uvaženi crkvenjak, ako vam se to sviđa, služio đavolsku službu sa jednim ogromnim bratom gustih crnih veća, širokih ramena, u sivoj mantiji i kapuljači, koji je više ličio na kakvog lupeža nego na sveštenika. Upadoh među njih, a kroj moga pogrebnog odela i kloparanje lanaca činili su da više ličim na stanovnika onog nego ovog sveta. Obojica su bili zgranuti; ali kad pesnicom oborih crkvenjaka, onaj drugi momak, njegov drugar pri čaši, zamahnu na mene jednom velikom batinom.

— Kladio bih se da je to bio naš fra Tak, reče Ričard, pogledavši u Ajvanha.

— Može da bude i đavo, ako hoće, odvrati Atelsten. Srećom, on promaši cilj. I kad mu se ja približih da se sa njim uhvatim u koštac, on okrete pete i odjuri. Ne propustih ni ja da svoje pete iznesem na slobodu pomoću ključa za negve koji je visio među ostalim ključevima o crkvenjakovom pojasu. Pomislih da nevaljalcu prospem mozak svežnjem ključeva, ali zahvalnost za ono malo paštete i bocu vina, koje je nitkov dodelio mome sužanjstvu, savlada mi srce; i tako, udarivši ga nekoliko puta, ostavih ga na podu, dograbih neko pečenje i jedan meščić vina sa kojim su se dva časna brata naslađivala, odoh do staje i u jednom posebnom odeljenju nađoh svog najboljeg konja, koji je bez sumnje bio odvojen za ličnu upotrebu svetog oca opata. Otuda dođoh ovamo svom brzinom koju je životinja mogla da razvije. Sve živo bežalo je ispred mene, kuda god sam prolazio, smatrajući me za utvaru utoliko pre što sam ja, da me ne bi poznali, navukao mrtvačku kapuljaču preko lica. Ne bih bio pušten ni u moj rođeni zamak, da me nisu smatrali za pratioca nekog mađioničara što u dvorištu zamka razveseljava narod, koji misli da se sakupio na svečani pogreb svoga gospodara. Domoupravitelju rekoh da sam ovako odeven da igram ulogu u nekoj komediji te me on pusti, a ja se kazah tek svojoj majci i smazah na brzinu jedan zalogaj pre no što dođoh da te potražim, plemeniti moj prijatelju.

— I nalaziš me, reče Sedrik, spremnog da nastavimo naše smele planove za čast i slobodu.

Ja ti kažem, nikad neće svanuti jutro tako povoljno za oslobođenje plemenite saksonske rase kao što je sutrašnje.

— Nemoj mi govoriti o oslobađanju ma koga, odgovori Atelsten; dosta je što sam se sam oslobodio. Sada nameravam da kaznim onog nevaljalog opata. Visiće on u odeždi i epitrahilju na vrhu ovog zamka od Koningsburga; a ako su stepenice suviše uzane da bi mogla da prođe njegova debela telesina, ja ću ga spolja čekrkom izvući gore.

— Ali, sine moj, reče Edita, imaj obzira prema njegovoj sveštenoj službi.

— Imaj obzira prema moja tri dana posta, odvrati Atelsten, krvlju će mi svi oni za to platiti. Fron de Bef je živ izgoreo za manju stvar, jer je imao valjanu trpezu za svoje zatočenike i samo je stavio suviše belog luka u poslednju činiju čorbe. Ali ovi licemerni, ovi nezahvalni robovi što su tako često bili samozvani laskavci za mojim stolom, koji mi nisu dali ni čorbe ni belog luka, a pre a posle — sve ću ih pobiti, duše mi Hengistove!

— Ali papa, plemeniti prijatelju, umeša se Sedrik.

— Ali đavo, plemeniti prijatelju, odgovori Atelsten, oni imaju da umru i dosta o njima. I da su najbolji kaluđeri na zemlji, svet će i bez njih živeti.

— Sramota je, plemeniti Atelstene, reče Sedrik, zaboravi te bednike, na putu slave koji leži otvoren pred tobom. Reci ovom normanskom knezu, Ričardu Anžujskom, da on, iako je lavljeg srca, neće dobiti bez borbe presto dokle živi muški potomak saksonskog kraljevstva.

— Kako! uzviknu Atelsten, je li ovo plemeniti kralj Ričard?

— To je Ričard Plantadženet, reče Sedrik, pa ipak ne treba da te podsećam da on, pošto je ovamo došao kao gost po svojoj slobodnoj volji, ne sme biti ni povređen ni zadržan kao zarobljenik; ti dobro znaš svoju dužnost prema njemu kao njegov domaćin.

— Ah, vere mi! odvrati Atelsten, a znam, pored toga, i svoju dužnost kao podanik, jer evo, zaklinjem mu se na vernost, pružajući mu srce i ruku.

— Sine, reče Edita, misli na svoja kraljevska prava!

— Misli na slobodu Engleske, izrođeni kneže! reče Sedrik.

— Majko i prijatelji, odgovori Atelsten, dosta sa vašim prekorima. Hleb i voda u tamnici izvanredni su uništači slavoljublja, i podižu iz groba čoveka mudrijeg no što je bio kad je u grob sišao. Polovinu onih taštih ludosti naturio mi je ovaj verolomni opat Volfram, a vi sada sami sudite da li je to savetnik u koga se može pouzdati. Otkad su počele ove zavere, ja sam imao samo hitna putovanja, rđavo varenje, udarce i muvanja, zatočenje i crkavanje od gladi. A, sem toga, one se mogu završiti jedino ubijanjem koje hiljade mirnog naroda. Kažem vam, ja hoću da budem kralj samo na mojim posedima, i nigde drugde. A prvo delo moje vlasti biće da obesim opata.

— A moja štićenica Rovena? upita Sedrik. Ja se nadam ti nemaš nameru da je napustiš?

— Oče Sedriče, odgovori Atelsten, budi razuman. Ledi Rovena za mene ne mari. Ona više voli mali prst na rukavici mog rođaka Vilfreda nego celu moju osobu. Eno je, i ona će to priznati. De, de, ne crveni, rođako, nema u tome sramote što se jedan dvorski vitez više voli nego jedan seoski franklin, a nemoj se ni smejati, jer mrtvačko odelo i mršavo lice, boga mi, nisu stvar za veselje. Hajde, ako baš želiš da se smeješ, ja ću ti naći bolju šalu. Daj mi tvoju ruku, ili, tačnije, pruži mi je, jer je tražim samo prijateljski. Ovamo, rođače, Vilfrede Ajvanho, u tvoju korist se odričem i napuštam... Hej! Tako mi svetoga Dunstana, naš rođak Vilfred je iščezao! Pa ipak, sem ako mi oči nisu još zasenute od izdržanog posta, ja sam ga baš sada video kako ovde stoji.

Svi pogledaše unaokolo, i stadoše se raspitivati za Ajvanha, ali on beše iščezao. Najzad se utvrdi da je jedan Jevrejin bio došao da ga traži i da je on, posle vrlo kratkog razgovora sa tim Jevrejinom, zatražio Gurta i svoj oklop, i napustio zamak.

— Lepa rođako, reče Atelsten, kad bih mogao da pomislim da je ovaj iznenadni nestanak Ajvanhov bio izazvan drugim čime, do nekim vrlo važnim razlogom, ja bih sam ponovo zauzeo...

Ali tek što je bio pustio njenu ruku, na prvu primedbu da je Ajvanho nestao, Rovena, nalazeći da je njen položaj izvanredno neugodan, iskoristi priliku da pobegne iz sobe.

— Doista, reče Atelsten, ženama najmanje treba verovati od svih životinja, izuzev kaluđera i opata. Ne krstio se krstom, ako ne očekivah zahvalnost od nje, a možda uz to i jedan poljubac. Ova prokleta mrtvačka odeća sigurno ima na sebi neke čini — od mene svako beži. Tebi se, obraćam, plemeniti kralju Ričarde, sa zavetom vazalske vernosti, koju, kao vazalni podanik...

Ali, i Ričard je bio otišao, a niko nije znao kuda. Najzad se saznalo da je sišao u dvorište, pozvao pred sebe Jevrejina koji je govorio sa Ajvanhom, i, posle jednog trenutka razgovora sa njim, naglo se dokopao konja, bacio se u sedlo, naterao Jevrejina da i on uzjaše konja, i odjurio takvom brzinom, da, po Vambinim rečima, Jevrejinov vrat ne bi bilo vredno kupiti ni za jedan peni.

— Spasenja mi moga, reče Atelsten, izvesno je da se u mom odsustvu sam Cernbok dokopao moga zamka. Ja se vraćam u svojoj mrtvačkoj odeći kao zalog koji je sam grob vratio, i svaki sa kim govoriš iščezava čim čuje moj glas! Ali ne vredi o tome govoriti. Hajdete, prijatelji, koliko vas je još ostalo, pođite za mnom u gozbenu dvornicu ako još ko od nas ne iščezne. Ona je, verujem, još valjano snabdevena, kao što dolikuje pogrebu jednog bivšeg saksonskog plemića; a ako budemo još dugo oklevali, ko zna — može i večeru đavo odneti.

XIX
SMRT HRAMOVNIKA

Zar su Maubrejevi gresi tako teški u nedrima njegovim,

Da slome leđa njegovog bojnog konja koga je popala pena,

I da strmoglave na borištu jahača,

Verolomnoga izdajicu.

Šekspir, Ričard II

Sad se opet vraćamo na pozornicu ispred preceptorije Tempelstov, otprilike u onaj sat kada je trebalo da se baci krvava kocka za život ili smrt Rebeke. Bio je to prizor komešanja i živosti, kao da su se stanovnici iz cele okoline slegli na bdenije u selo ili na kakvu poljsku svečanost. Ali živa želja da se gleda krv i smrt nije bila svojstvena samo tim mračnim vremenima, mada je u to doba svet bio naviknut na krvave prizore gladijatorskih vežbi, pojedinačnih borbi ili opštih turnira, gde hrabri ljudi padaju od ruke drugih ljudi. Pa čak i u naše dane, kada se moral više ceni, izvršenje smrtne kazne, kakva opasna utakmica ili zbor radikalnih reformatora, okupljaju, uz veliku opasnost po same gledaoce, ogromne gomile ljudi, koji su inače malo zainteresovani čime drugim sem da vide kako će se stvari razvijati i da li su junaci dana kremen ili blato, kako se to kaže na herojskom jeziku buntovničkih krojača.

Stoga su oči velikog mnoštva ljudi bile upravljene prema kapiji preceptorije u Tempelstovu, u očekivanju povorke; a još veći broj okruživao je borilište koje je pripadalo toj ustanovi. Mesto je sačinjavala jedna mala zaravan uz preceptoriju, brižljivo poravnjana za vojničke i viteške igre. Nalazilo se na jednoj maloj i blagoj uzvišici, pažljivo ograđeno i, pošto su hramovnici rado pozivali gledaoce da budu svedoci njihove veštine u viteškim podvizima, na njemu je bilo dovoljno galerija i klupa za posmatrače.

Za sadašnju priliku bio je podignut jedan presto za Velikog majstora, na istočnom kraju borilišta, a oko njega behu postavljena počasna sedišta za preceptore i vitezove reda. Iznad toga lepršao se svešteni steg, nazvan Le Beau Seant; to je bilo znamenje reda, a samo ime predstavljalo je borbeni poklič hramovnika.

Na drugom kraju borilišta nalazila se lomača, načinjena od svežnjeva suvog pruća poređanih oko jednog koca duboko pobijenog u zemlju. Za žrtvu, koja je trebalo da na plamenu toga pruća sagori, bio je ostavljen prostor za ulaz u kobni krug, da bi bila privezana za kolac lancima koji su već visili spremni za tu svrhu. Pored ove užasne naprave stajala su četiri crna roba čija boja i afrička lica, tada vrlo malo poznati u Engleskoj, prestrašiše gomilu koja je u njih buljila kao u đavole upotrebljene za njihove sopstvene đavolske mreže. Ti ljudi nisu se micali sem ovde-onde, da bi, po uputstvima jednoga koji izgledaše kao njihov starešina, podstakli vatru ili premestili već spremljeno gorivo. Oni nisu gledali u gomilu. Stvarno, kao da nisu ni primećivali njeno prisustvo i kao da nisu bili svesni ničega drugog sem izvršenja svoje strašne dužnosti. A kada bi u međusobnom razgovoru otvorili debele usne i pokazali bele zube, kao da su se cerili pri pomisli na očekivanu nesreću, preplašeni gledaoci jedva su se mogli uzdržati od verovanja da su to doista oni zli dusi sa kojima je veštica opštila i koji su sada, pošto je njeno vreme prošlo, bili spremni da pomognu u njenom užasnom kažnjavanju. Ljudi su među sobom šaputali i prepričavali sve podvige koje je satana učinio tokom tog metežnog i nesrećnog doba, ne propuštajući, razume se, da đavolu dadu više nego šta mu pripada.

— Jeste li čuli, čika Denete, upita jedan seljak drugog, starijeg od sebe, da je đavo stvarno odneo velikog saksonskog tena, Atelstena od Koningsburga.

— Da, ali ga je ipak blagoslovom božjim i svetoga Dunstana vratio natrag.

— Kako to? upita jedan mladi momak, odeven u zelenu kabanicu izvezenu zlatom, a za njegovim petama stajao je jedan snažan dečak sa harfom na lećima, što je odavalo njegov poziv. Minstrel izgleda nije pripadao prostom narodu, jer, pored sjajnog, kitnjasto izvezenog prsnika, nosio je oko vrata srebrni lanac o kome je visio ključ za udešavanje harfe. Na desnoj ruci imao je jednu srebrnu pločicu na kojoj je bila urezana samo reč „Šervud“, umesto znaka raspoznavanja ili oznake barona čijoj porodici pripada, kao što se to obično nosilo.

— Kako to misliš? upita veseli minstrel, mešajući se u razgovor seljaka, ja baš tražim jedan predmet za pesmu, a, bogorodice mi, rado bih našao dva.

— Sasvim je dokazano, reče stariji seljak, da, pošto je Atelsten od Koningsburga ležao mrtav četiri nedelje...

— To je nemoguće, prekide ga minstrel, video sam ga živog, na ogledanju u oružju kod Ašbi de la Zuša.

— Ali ipak je bio mrtav ili se na drugi način premetnuo, reče mlađi seljak, jer sam čuo kaluđere od svetoga Edmunda kako pevaju pogrebne pesme za njega; i, sem toga, bila je bogata daća i žalost u zamku od Koningsburga, kako je i red, a i ja bih tamo išao, da nije Mabel Perkins...

— Ah, Atelsten je bio mrtav, reče starac tresući glavom, i šteta je velika, jer stara saksonska krv...

— Ali, vaša priča, gospodo moja, vaša priča, reče minstrel pomalo nestrpljivo.

— Ah, ah, pričajte nam vašu priču, upade jedan krupni kaluđer što je pored njih stajao oslanjen na jednu močugu koja je izgledala kao nešto izmeću pokloničkog štapa i batine za borbu, a verovatno je upotrebljavana i za jedno i za drugo, prema prilikama, nemojte oko toga dangubiti, imamo malo vremena za gubljenje.

— Ako dopusti tvoja časnost, reče Denet, jedan pijani pop došao je da poseti crkvenjaka u svetom Edmundu...

— Ne dopušta moja časnost, odgovori sveštenik, da postoji takva životinja kao što je pijan sveštenik, ili ako takva životinja postoji, onda moja časnost ne dopušta da jedan svetovnjak o tome govori. Budi uljudan, prijatelju, pa reci da je sveti čovek bio samo zanet razmišljanjem od čega se oseća vrtoglavica a noge postaju nesigurne kao da je stomak napunjen novim vinom. Ja sam i sam osetio tako nešto.

— Pa lepo, onda, nastavi čika Denet, jedan sveti brat dođe da poseti crkvenjaka u svetom Edmundu — taj posetilac je neka vrsta samozvanog sveštenika koji pobije polovinu divljači od svega onoga što se pokrade po šumama, a više voli da mu zvecne krčag nego zvuk crkvenog zvona, i smatra da kaiš slanine vredi više nego deset njegovih trebnika; uostalom, valjan je to i veseo drug koji će zavitlati borbenim štapom, zategnuti luk i zaigrati češajrsko kolo bolje nego ikoji drugi čovek u Jorkšajru.

— Poslednji deo tvog govora, Denete, reče minstrel, spasao ti je jedno dva rebra.

— Hej, čoveče, ne bojim se ja njega, odvrati Denet, ono, jeste da sam nešto ostario i otežao, ali kad sam se tukao za zvono i ovna u Donkestru...

— Ama pričaj, pričaj, prijatelju, reče minstrel.

— Pa, eto, bilo je to ovako... Atelsten od Koningsburga bio je sahranjen u svetom Edmundu...

— To je laž, i to presna laž, reče kaluđer, jer ja sam video kako je odnesen u njegov rođeni zamak od Koningsburga.

— E, onda, sami pričajte kako je sve bilo, gospodo moja, reče Denet, ljutit zbog tolikog protivurečenja, i trebalo je muke pa da seljaka njegov drug i minstrel nagovore da produži sa svojom pričom. Ta dva trezna kaluđera, reče on najzad, pošto ovaj časni čovek želi da oni budu takvi, nastavili su da piju dobro pivo i vino, i šta ti ja još znam, veći deo letnjeg dana, kad ih trže neko duboko ječanje i zveket lanaca, i prilika umrlog Atelstena rupi u sobu, govoreći: „Vi nevaljali pastiri“

— To nije istina, reče kaluđer žurno, on nije rekao ni reči.

— Aha, fra Tače, reče minstrel, povukavši ga u stranu, čini mi se da smo poterali novog zeca.

— Kažem ti, Alana-Dele, reče isposnik, video sam Atelstena od Koningsburga onako kako ikad telesne oči mogu videti živog čoveka. Na njemu je bio pokrov i sve je oko njega zaudaralo na grob. Ni mešina vina neće to odagnati iz mog sećanja.

— Hej! odgovori minstrel, ti se to samo šališ sa mnom!

— Nikad mi ne verovao, reče kaluđer, ako ga nisam raspalio svojom batinom tako da bi to i vola oborilo, a batina samo promače kroz njegovo telo kao kroz stub od dima!

— Svetoga mi Huberta, reče minstrel, to je čudnovata priča i zgodna da se stavi u stihove na starinsku ariju: Rastuži se, stari kaluđeru.

— Smej se, ako ti je volja, reče fra Tak, ali ako me nekad uhvatiš da pevam o tako nečem, neka me iduća utvara ili đavo odnese bez traga! Ne, ne; ja sam odmah odlučio da prisustvujem kakvom bogougodnom delu, kao što je, recimo, spaljivanje neke veštice, sudski dvoboj, ili tako neka druga pobožna stvar, i zato evo me ovde.

Dok su oni tako razgovarali, teško zvono zazvoni sa crkve svetog Mihaila od Tempelstova, jednog dostojanstvenog zdanja koje se nalazilo u zaseoku na izvesnoj udaljenosti od preceptorije. Turobni zvuci dopirali su jedan za drugim do uha, ostavljajući dovoljno vremena da prethodni izumre u dalekom odjeku pre no što vazduh ponovo bude ispunjen novim udarom gvozdenog klatna. Ti zvuci, znak za predstojeću svečanost, slediše užasom srca okupljenog mnoštva ljudi, čije su oči sada bile okrenute ka preceptoriji u očekivanju dolaska Velikog majstora, borca i zločinke.

Najzad, pokretni most se spusti, kapije se otvoriše, i jedan vitez izađe iz zamka noseći veliki barjak hramovničkog reda; pred njim je išlo šest trubača, a za njim vitezovi-preceptori, dvojica po dvojica, dok je Veliki majstor jahao poslednji, na valjanom konju čija je oprema bila najprostija. Za njim je dolazio Brijan de Boa Gilber, naoružan od glave do pete u svetlom oklopu, ali bez koplja, štita i mača — to su za njim nosila dvojica štitonoša. Njegovo lice, iako delimično skriveno dugačkim perom koje se lepršalo na njegovom šlemu, odražavalo je snažnu borbu uzburkanih strasti, a oholost se na njemu borila sa neodlučnošću. Izgledao je avetinjski bled, kao da nekoliko noći nije spavao. Pa ipak, vladao je svojim razigranim bojnim konjem sa uobičajenom lakoćom i gracioznošću svojstvenim najboljem kopljaniku hramovničkog reda. Njegov opšti izgled bio je veličanstven i zapovednički; ali kad bi u njega pažljivije zagledali, ljudi su u njegovim mračnim crtama lica čitali nešto od čega su rado okretali svoje oči.

Sa jedne strane Boa Gilberove jahao je Konrad od Mon Fičeta, a s druge Alber Malvoazen, kao svedoci u dvoboju. Oni nisu bili odeveni kao borci već su na sebi imali belu odeću svoga reda. Za njima su dolazili ostali drugari ovog reda, sa dugačkim nizom štitonoša i paževa, odeveni u crno, koji su težili za čašću da jednog dana postanu vitezovi reda. Posle ovih novajlija nailazila je, isto tako u crnoj odeći, straža pešaka, izmeću čijih se halebardi mogla videti bleda prilika okrivljene kako korača laganim ali srčanim korakom prema mestu svoje sudbine. Bio joj je skinut sav nakit, da se možda u njemu ne nađe neka od onih amajlija koje je, kako se mislilo, satana davao svojim žrtvama da bi im oduzeo mogućnost da učine priznanje čak i pod mučenjem. Jedna gruba bela haljina, najprostijeg kroja, zamenila je njenu istočnjačku odeću. Pa ipak, u njenom pogledu stekla se bila takva izvanredna mešavina hrabrosti i pomirenosti sa sudbinom, da čak i u toj haljini i bez ikakvog drugog ukrasa sem njenih dugih crnih vitica, ona izazva suzu u svakom oku koje u nju pogleda, tako da i najokoreliji bogomoljac zažali sudbinu koja je jedno takvo divno stvorenje preobratila u sud propasti i u roba đavolovog.

Gomila nižeg osoblja koje je pripadalo preceptoriji išla je za žrtvom, svi u najvećem redu, skrštenih ruku i pogleda uprtog u zemlju.

Ova spora povorka pela se uz blagu uzvišicu, na čijoj se zaravni nalazilo borilište, i stigavši tamo, obiće jednom okolo zdesna nalevo, i kad sastavi krug, zaustavi ga. Za jedan trenutak nastade komešanje, dok Veliki majstor i svi njegovi pratioci, izuzev borca i njegovih svedoka, sjahaše s konja, koje štitonoše na službi odmah izvedoše iz borilišta.

Nesrećnu Rebeku odvedoše do crne klupe postavljene blizu lomače. Kad ona prvi put pogleda na užasno mesto gde su se vršile pripreme za njeno pogubljenje, podjednako jezivo za dušu i mučno za telo, strese se i zatvori oči, moleći se bez sumnje u sebi bogu, jer usne su joj se micale iako se nikakav glas nije čuo. Posle jednog minuta, ona otvori oči, pogleda smelo u lomaču kao da želi da svoj duh privikne na taj predmet, a zatim lagano i prirodno okrete glavu na drugu stranu.

Za to vreme Veliki majstor beše zauzeo svoje mesto, i kad se vitezovi hramovničkog reda poređaše oko njega i iza njega, svaki prema svome starešinstvu, snažno i dugo izvijanje truba objavi da sud zaseda radi suđenja. Tada Malvoazen, u svojstvu svedoka u dvoboju, kroči napred i položi pred noge Velikog majstora Jevrejkinu rukavicu, zalog borbe.

— Čestiti gospodaru i časni oče, reče on, ovde stoji dobri vitez Brijan de Boa Gilber, vitez-preceptor hramovničkog reda, koji se, primajući zalog borbe koju sada polažem pred noge vaše prečasnosti, obavezao da izvrši svoju dužnost u borbi ovog dana, da utvrdi mišljenje da je ova jevrejska devojka, a po imenu Rebeka, pravično zaslužila osudu nad njom izrečenu u kaptolu ovoga najsvetijeg reda hrama Sinonskog, kojom je osuđena da umre kao veštica; ovde, velim, stoji on da se u toj borbi bije viteški i časno, ako je takva vaša plemenita i osvećena volja.

— Je li položio zakletvu, upita Veliki majstor, da je predmet njegovog spora pravedan i častan? Iznesite raspeće.

— Gospodine i prečasni oče, odgovori Malvoazen hitro, naš ovde prisutni brat već je položio pred čestitim vitezom Mon Fičetom zakletvu da je optužba istinita; ali, on ne treba ni da se zaklinje, pošto njegov protivnik, kao nevernik, nije sposoban da se zakune.

Objašnjenje je bilo zadovoljavajuće, na veliku radost Alberovu; jer je lukavi vitez predviđao veliku teškoću, ili, tačnije, mogućnost da se Brijan de Boa Gilber nagovori da položi takvu zakletvu pred ovim skupom, pa je stoga izmislio ovaj izgovor da bi izbegao potrebu da se to učini.

Veliki majstor, pošto odobri ovo opravdanje Albera Malvoazena, naredi heroldu da ustane i da vrši svoju dužnost. Trube opet zaječaše, i jedan herold istupi napred i glasno objavi:

Čujte, čujte, čujte! Ovde stoji čestiti vitez ser Brijan de Boa Gilber spreman da se bori sa svakim slobodno rođenim vitezom koji je voljan da kao zastupnik primi dvoboj dopušten i dodeljen Jevrejci Rebeki, a po zakonitoj zameni s obzirom na njenu telesnu nesposobnost; i takvom borcu časni i hrabri Veliki majstor, ovde prisutan, dopušta slobodno polje i jednako učešće u suncu i vetru, i sve drugo što pripada poštenoj borbi. Trube opet odjeknuše, a zatim nekoliko minuta zavlada mrtva tišina.

— Nikakav borac se ne pojavljuje za optuženu, reče Veliki majstor. Idi, herolde, i pitaj je da li ona očekuje nekoga da se bori za nju u ovoj njenoj stvari.

Herold pođe prema klupi na kojoj je Rebeka sedela, a Boa Gilber iznenada obrte svoga konja prema tom kraju borilišta, uprkos znakova koje mu davahu Malvoazen i Mon Fičet, i stiže do Rebekine klupe u isto vreme kad i herold.

— Je li to ispravno i saobrazno zakonu borbe? upita Malvoazen, pogledavši u Velikog majstora.

— Jeste, Albere od Malvoazena, odgovori Bomanoar, jer kad se pozivamo na božji sud, mi ne možemo strankama zabraniti da među sobom opšte, pošto to najbolje može dovesti do utvrđivanja istine u sporu.

Za to vreme herold je ovako govorio Rebeki:

— Devojko, uvaženi i čestiti Veliki majstor želi da sazna od tebe da li imaš borca da vodi bitku ovoga dana u tvoju korist ili priznaješ, kao neko ko je pravično osuđen, da si osudu zaslužila.

— Reci Velikom majstoru, odgovori Rebeka, da ja i dalje tvrdim da sam nevina, i da ne priznajem da sam pravično osuđena, jer bih inače sama bila kriva za svoju smrt. Reci mu da tražim onaj rok koji pravila propisuju, da vidim da li će mi gospod, koji pomaže u krajnjoj nevolji čovekovoj, poslati izbavioca; a kad taj krajnji rok prođe, neka se vrši volja božja!

Herold se povuče da odnese ovaj odgovor Velikom majstoru.

— Sačuvaj bože, reče Luka Bomanoar, da nam Jevrejin ili neznabožac prebaci da smo nepravični! Dok senke ne padnu od zapada prema istoku, mi ćemo čekati da vidimo hoće li se kakav borac pojaviti za ovu nesrećnu ženu. Kad tako prođe dan, neka se ona pripremi za smrt.

Herold saopšti reči Velikog majstora Rebeki, a ona pokorno saže glavu, skrsti ruke i pogleda u nebo, kao da odozgo očekuje pomoć koju je teško mogla od ljudi da dobije. Za vreme te užasne pauze, glas Boa Gilbera udari joj u uši — bio je to samo šapat, pa ipak je trže jače nego poziv heroldov.

— Rebeka, progovori hramovnik, da li me čuješ?

— Ti ne postojiš za mene, svirepi, okoreli čoveče, izusti nesrećna devojka.

— Oh, ali razumeš li moje reči? reče hramovnik, jer zvuk moga glasa užasan je i mom rođenom uhu. Ja jedva znam na kome tlu stojimo, ili kojim su nas ciljem ovde doveli. Ovaj ograđen prostor, ta klupa, ovi svežnjevi pruća, ja znam njihovu svrhu, pa ipak mi se sve to čini kao nešto nestvarno, — užasna slika jednog priviđenja, koja zgranjava moja čula odvratnim uobraženjima, ali ne ubeđuje moj razum.

— Moj um, i moja čula u dodiru su sa prostorom i vremenom, odgovori Rebeka, i kažu mi da su ovi svežnjevi pruća namenjeni da sagore moje zemaljsko telo, i da otvore jedan mučan ali kratak prelaz u bolji svet.

— Snovi, Rebeka, snovi, odvrati hramovnik, prazna priviđenja koja odbacuju čak i vaši mudri sadukeji¹³⁰. Čuj me, Rebeka, nastavi on živo, imaš bolji izgled za život i slobodu no što oni nitkovi i onaj izlapeli starac i sanjaju. Hodi iza mene na konja — na Zamora, srčanog konja, koji nikad nije izneverio svoga jahača. Dobio sam ga u dvoboju sa sultanom od Trapezunta — popni se, velim, iza mene — i za nepun sat kazna i gonjenje daleko su iza nas; jedan nov svet uživanja otvara se za tebe, a za mene novi put slave. Neka izreknu osudu koju ja prezirem, i neka brišu ime Boa Gilbera iz njihove liste kaluđerskih robova! Ja ću krvlju sprati svaku mrlju koju se oni usude da bace na moj grb.

— Demone, odlazi od mene, uzviknu Rebeka, odlazi! Ni u ovoj krajnjoj nevolji ne možeš me ni za dlaku pomeriti sa mesta na kome čvrsto stojim... Ovako okružena tvojim zlotvorima, smatram te svojim najgorim i smrtnim neprijateljem. Odlazi, za ime boga!

Alber Malvoazen, uznemiren i nestrpljiv zbog dužine njihovog razgovora, približi se da ga prekine.

— Je li devojka priznala svoju krivicu? upita on Boa Gilbera, ili je i dalje rešena da je poriče.

— Ona je odista rešena, izusti Boa Gilber.

— Onda, reče Malvoazen, ti se moraš, plemeniti brate, vratiti na svoje mesto i sačekati ishod. Senke se menjaju sa zapada na istok. Hajde, hrabri Boa Gilbere, hajde, nado našeg svetog reda, a uskoro ćeš biti i glava njegova.

Govoreći to umirujućim tonom, on stavi ruku na uzdu vitezovog konja kao da želi da ga povede natrag na njegovo mesto.

— Podli nevaljalče! Kako ti pada na pamet da stavljaš ruku na moju uzdu, reče Boa Gilber gnevno. I odgurnuvši ruku svog druga, on odjaha na gornji kraj borilišta.

— Još je duh u njemu, reče Malvoazen tiho Mon Fičetu. Kad bi samo bio dobro upućen... Ali, kao grčka vatra, on sažiže sve što mu se približi.

Sudije su sada stajale već dva sata na borilištu, očekujući uzalud da se pojavi neki borac.

— Razumljivo je što se niko ne pojavljuje, reče fra Tak, budući da je ona Jevrejka; pa ipak, reda mi moga, teško je gledati da tako mlado i lepo stvorenje umre a da se nje radi ne izmenja koji udarac! Da je i deset puta veštica, samo da je bar malo hrišćanska, moja bi batina odzvonila podne na čeličnoj kapi onog oholog hramovnika, a ne da on ovako odnese pobedu.

Međutim, opšte je mišljenje bilo da se niko neće moći ili neće hteti da pojavi za Jevrejku optuženu da je veštica; i vitezovi, podstaknuti od strane Malvoazena, šaputahu među sobom kako je vreme da se proglasi da je Rebekin zalog izgubljen. U tom trenutku jedan vitez, goneći svoga konja najvećom brzinom, pojavi se u riznici jureći prema borilištu. Stotine glasova uzviknuše: „Borac! Borac!“ I uprkos predubeđenjima i predrasudama, gomila stade jednodušno klicati kad vitez ujaha u borilište. Međutim, drugi pogled na viteza uništi nade koje je njegov blagovremeni dolazak bio izazvao. Njegov konj, gonjen tolike milje najvećom brzinom, kao da je padao od umora, a jahač, iako je njegova pojava na borilištu pokazivala neustrašivost, izgleda da je jedva bio sposoban da se drži u sedlu zbog slabosti ili umora, ili od obojega.

Na uobičajena pitanja Herolda o njegovom rangu, imenu i nameri, nepoznati vitez odgovori hitro i smelo;

— Ja sam čestiti i plemeniti vitez; došao sam ovamo da kopljem i mačem branim pravednu i zakonitu stvar ove devojke, Rebeke, kćeri Isaka od Jorka; da potvrdim da je osuda izrečena protiv nje nepravedna i neistinita, i da izazovem ser Brijana de Boa Gilbera kao izdajicu, ubicu i lažljivca, što ću dokazati u ovoj borbi svojim telom protiv njegovog, uz pomoć boga, bogorodice, i premilostivog svetog Đorđa, čestitog viteza.

— Stranac mora najpre da dokaže, reče Malvoazen, da je čestit vitez i od uvažene porodice. Hram ne šalje borce protiv bezimenih ljudi.

— Moje ime, reče vitez, podigavši svoj šlem, bolje je poznato, a moje poreklo čistije, Malvoazene, nego tvoje. Ja sam Vilfred od Ajvanha.

— Ja sada neću s tobom da se bijem, reče hramovnik promenjenim i potmulim glasom. Izleči svoje rane, nabavi boljeg konja, pa ću možda smatrati vrednim da trošim svoje vreme na to da izbijem iz tebe taj dečački duh hvalisanja.

— Ha! Oholi hramovniče! uzviknu Ajvanho, zar si zaboravio da si dvaput pao pred ovim kopljem? Seti se borišta u Akru; seti se ogledanja u oružju kod Ašbija; seti se svog oholog hvalisanja u dvornici Rotervuda sa zalaganjem tvog zlatnog lanca protiv moje relikvije da ćeš se boriti sa Vilfredom od Ajvanha i povratiti čast koju si izgubio! Tako mi te relikvije i svetih ostataka koje ona sadrži, proglasiću te, hramovniče, kukavicom na svakom evropskom dvoru, u svakoj preceptoriji tvoga reda, ako smesta ne primiš borbu.

Boa Gilber okrete neodlučno svoje lice prema Rebeki, a zatim uzviknu gledajući besno u Ajvanha:

— Saksonsko pseto! Uzmi svoje koplje, i pripremi se za smrt koju si na sebe navukao.

— Dopušta li mi Veliki majstor borbu? upita Ajvanho.

— Ja ne mogu da poreknem ono što si ti izazvao, odgovori Veliki majstor, ako te devojka primi za svoga borca. Ipak, više bih voleo da si u boljim uslovima za borbu. Oduvek si bio neprijatelj našeg reda, pa ipak voleo bih da susret bude častan.

— Ovako, ovako kakav sam i nikako drukčije, odvrati Ajvanho. Ovo je sud božji, i njegovom staranju preporučujem se. Rebeka, reče on, odjahavši do kobne klupe, primaš li me za svog zatočnika?

— Primam, izusti ona. Primam, prošapta ustreptala od takvog uzbuđenja kakvo ni strah od smrti nije bio u stanju da izazove, primam te kao borca koga mi je nebo poslalo, pa ipak, ne, ne, tvoje su rane neizlečene. Nemoj se boriti sa tim oholim čovekom — zašto da umreš i ti?

Ali Ajvanho je već bio na svome mestu, zatvorivši svoj vizir i uzevši koplje. Boa Gilber učini to isto; a njegov štitonoša, kad mu je zatvarao vizir, primeti da mu je lice, koje je, i pored raznolikih uzbuđenja koja su ga mučila, celo jutro bilo bledo kao pepeo, sada odjednom postalo veoma crveno.

Kad herold vide svakog borca na svome mestu, on podiže glas i triput ponovi:

— Činite svoju dužnost, dični vitezovi!

Posle trećeg uzvika on se povuče na jednu stranu borilišta, i ponovo objavi da se niko ne usudi, pod pretnjom da odmah bude ubijen, da se rečju, krikom ili delom meša ili da remeti ovu poštenu borbu. Veliki majstor, koji je držao u svojoj ruci zalog bitke, Rebekinu rukavicu, baci je sada na poprište i izgovori kobni znak, rekavši:

— Napred!

Trube jeknuše i vitezovi poleteše jedan prema drugom u punom trku. Ajvanhov umorni konj i njegov isto tako iscrpljeni jahač padoše, kao što su svi i očekivali pred dobro usmerenim kopljem i snažnim konjem hramovnikovim. Ovaj ishod borbe svi behu predvideli; ali, iako je Ajvanhovo koplje skoro samo dodirnulo štit Boa Gilbera, Brijan se, na zaprepašćenje svih koji su gledali, skljoka sa svoga sedla, izgubi uzengiju i pade na tle.

Ajvanho, ispetljavši se ispod svog oborenog konja, bio je začas na nogama, hitajući da popravi sreću svojim mačem. Ali njegov protivnik se ne diže. Vilfred mu stavi nogu na grudi i vrh mača pod grlo i pozva ga da se preda ili da na mestu umre. Boa Gilber ne dade nikakav odgovor.

— Ne ubijaj ga, gospodine viteže, uzviknu Veliki majstor, neispoveđenog i nerazrešenog! Ne ubijaj i telo i dušu! Mi proglašavamo da je pobeđen.

On siđe u borilište i naredi da se skine šlem pobeđenom borcu. Njegove oči bile su zatvorene, tamno crvenilo još je bilo na njegovom licu. Kad ga u čuđenju pogledaše, oči mu se otvoriše — ali bile su ukočene i staklaste. Nestade crvenila sa njegovog lica, a zameni ga mrtvačko bledilo. Nepovređen kopljem svoga neprijatelja, on je umro kao žrtva silne borbe svojih sopstvenih strasti.

— Ovo je doista božji sud, reče Veliki majstor gledajući u nebo. Fiat voluntas tua!¹³¹

XX
REBEKA

Tako se to svršilo, kao bakina priča.

Vebster

Kad prođoše prvi trenuci iznenađenja, Vilfred od Ajvanha zapita Velikog majstora, kao sudiju na borilištu, da li je muški i ispravno izvršio svoju dužnost u ovoj borbi.

— Muški i ispravno je izvršena, odgovori Veliki majstor, i proglašavam da je devojka slobodna i bez krivice. Oružje i telo mrtvog viteza stoje na raspoloženju pobedniku.

— Neću da uzmem kao plen njegovo oružje, reče vitez od Ajvanha, niti da njegov leš izložim sramoti, jer se on borio za hrišćanstvo. Božje oružje, a ne ljudska ruka, danas ga je oborilo. Ali neka mu pogreb ne bude javan, kao što i dolikuje čoveku koji je pao u nepravednom boju. A što se tiče devojke...

On ne završi svoju misao, jer bi prekinut topotom konjskih kopita. Konjanici su dolazili u tolikom broju i tako brzo da se pod njima zemlja tresla. Crni Vitez ulete u borilište.

Njega je pratilo mnoštvo oružnika i nekoliko vitezova u punoj opremi.

— Zadocnio sam, reče on gledajući oko sebe. Sebi sam bio namenio Boa Gilbera. Ajvanho, je li bilo pametno da se upustiš u jednu takvu pustolovinu, a jedva si sposoban da se držiš u sedlu?

— Nebo je, gospodaru, odgovori Ajvanho, uzelo ovog oholog čoveka kao svoju žrtvu. On nije imao čast da umre onako kako je vaša volja bila odredila.

— Neka je pokoj njegovoj duši, ako je to moguće, reče Ričard gledajući u nepomičnu lešinu. Bio je hrabar vitez i umro je potpuno viteški u svom čeličnom oklopu. Ali, ne smemo gubiti vreme. Bohune, vrši svoju dužnost!

Jedan vitez istupi iz kraljeve pratnje i, položivši ruku na rame Albera Malvoazena, reče:

— Uhapšen si zbog veleizdaje.

Veliki majstor stajao je dotle, zapanjen pojavom tolikog broja ratnika. Sada progovori:

— Ko se usuđuje da hapsi jednoga viteza Sionskog hrama u krugu njegove sopstvene preceptorije, i to u prisustvu Velikog majstora, i po čijem naređenju se čini ta drska uvreda?

— Hapšenje vršim ja, odvrati vitez, ja, Henri Bohun, grof od Eseksa, lord velikog maršala Engleske.

— A on hapsi Malvoazena, reče kralj podižući svoj vizir, po naredbi Ričarda Plantadženeta, ovde prisutnog. Konrade Mon Fičete, tvoja je velika sreća što se nisi rodio kao moj podanik. Ali što se tebe tiče, Malvoazene, ti ćeš umreti zajedno sa tvojim Filipom, pre no što svet bude stariji za nedelju dana.

— Odupreću ce tvojoj presudi, reče Veliki majstor.

— Oholi hramovniče, odvrati kralj, ne možeš!... Pogledaj gore i vidi kako se nad tvojim kulama leprša kraljevski steg Engleske umesto hramovničkog barjaka. Budi pametan, Bomanoare, i ne pružaj uzaludan otpor. Tvoja je ruka u lavljim čeljustima.

— Žaliću se protiv tebe Rimu, reče Veliki majstor, zbog samovoljne povrede neprikosnovenosti i povlastica našeg reda.

— Neka tako bude, odgovori kralj, ali tvoje sigurnosti radi, ne nazivaj moje postupke samovoljom. Rasturi svoj red i idi sa svojim sledbenicima u najbližu preceptoriju, ako takvu nađeš, koja nije bila poprište izdajničke zavere protiv kralja Engleske. Ili, ako želiš, ostani kao naš gost da vidiš vršenje naše pravde.

— Da budem gost u jednoj kući gde bi trebalo da ja zapovedam? reče hramovnik, to nikad! Vitezovi, štitonoše i sledbenici svetoga hrama, spremite se za polazak!

Veliki majstor govorio je sa dostojanstvom koje je bilo ravno dostojanstvu samog engleskog kralja, i ulivao je hrabrost svojim iznenađenim i pometenim sledbenicima. Oni se okupiše oko njega kao ovce oko ovčarskog psa kad čuju zavijanje vuka. Ali ne pokazaše plašljivost paničnog stada — videla su se tamna lica prkosa i pogledi koji su pretili neprijateljstvom koje se ne usudiše da izraze rečima. Sakupiše se u jedan tamni niz kopalja odakle su se beli ogrtači vitezova izmeću tamnih odela njihovih pratilaca isticali kao svetlije ivice jednog crnog oblaka. Svetina koja beše podigla bučnu viku negodovanja ućuta i gledaše u tišini ovaj strašni i iskusni vojnički odred kome je dotle neoprezno prkosila, i povuče se ispred njega.

Grof od Eseksa, kad vide da je hramovnička oružana snaga zastala, obode svog bojnog konja i stade preletati gore-dole da uredi svoje pratioce nasuprot jednoj takvoj silnoj družini. A Ričard, kao da je uživao u opasnosti koju je njegovo prisustvo izazvalo, jahao je lagano duž povorke hramovnika i dovikivao glasno;

— Šta, gospodo! Zar među tolikim hrabrim vitezovima niko da se nađe da ukrsti koplje sa Ričardom? Gospodo hramovnici! Vaše su gospe izgorele od sunca, ako nisu vredne nijednog polomljenog koplja.

— Braća hrama, reče Veliki majstor, ne tuku se u jednoj tako taštoj i svetovnoj kavzi, i sa tobom, Ričarde od Engleske, nijedan hramovnik neće ukrstiti svoje koplje u mome prisustvu. Papa i vladari Evrope sudiće o našem sporu i o tome da li je neki hrišćanski knez dobro učinio štiteći stvar koju si ti danas uradio. Ako ne budemo napadnuti, mi odlazimo ne napadajući nikoga. Na tvoju čast se oslanjamo u pogledu oružja i pokućstva reda koje za sobom ostavljamo, a tvojoj savesti ostavljamo sramotu i uvredu koju si danas naneo hrišćanstvu.

S tim rečima i ne čekajući odgovor, Veliki majstor dade znak za polazak. Hramovničke trube jeknuše jedan divljačni marš istočnjačkog karaktera koji je predstavljao uobičajeni znak za pokret hramovnika. Oni pređoše iz stroja u marševski poredak, i krenuše onako lagano kako su samo lagano njihovi konji mogli da koračaju, da bi pokazali kako ih samo volja njihovog Velikog majstora a ne strah od protivnika i jače sile primorava da se povuku.

— Sjaja mi bogorodičinog lica, reče kralj Ričard, šteta je za njihove živote što ti hramovnici nisu tako pouzdani, kao što su disciplinovani i hrabri.

Svetina, kao kakvo plašljivo pseto, koje čeka da zalaje kad predmet njegovog izazivanja okrene leća, slabo zagraja kad začelje odreda napusti borilište.

Za vreme gužve koja je nastala prilikom povlačenja hramovnika Rebeka ništa nije ni videla ni čula — bila je u zagrljaju svoga starog oca, ošamućena i skoro onesvešćena od brze promene okolnosti oko nje. Ali jedna Isakova reč najzad povrati njena rastrojena čula.

— Hajdemo, reče on, draga kćeri, moje povraćeno blago, hajdemo da se bacimo pred noge dobrog mladića.

— Ne, odgovori Rebeka, o ne, ne, ne, ja se ne usuđujem da u ovom trenutku govorim sa njim. Avaj! Rekla bih više nego... Ne, oče, hajdemo odmah sa ovog užasnog mesta.

— Ali, kćeri, reče Isak, ostaviti onoga, koji je došao kao snažan čovek sa svojim kopljem i štitom, ne ceneći ništa svoj život da bi mogao da te iskupi iz sužanjstva, i to tebe, kćer jednoga naroda tuđeg njemu i njegovima — to je usluga kojoj treba odati zahvalno priznanje.

— Jeste, jeste, najzahvalnije, najodanije priznajem, potvrdi Rebeka. I još zahvalnije ću priznati, još više; ali ne sada; za ljubav tvoje voljene Rahele, oče, ispuni mi molbu, ne sada!

— Oh, ali, odvrati Isak, navaljujući, smatraće nas nezahvalnijima nego i same pse.

— Ali, ti vidiš, dragi oče, da je tu kralj Ričard, i da...

— Istina je, najbolja moja, najpametnija moja Rebeka! Hajdemo odavde! Trebaće mu novaca jer se tek vratio iz Palestine, i, kako se priča, iz tamnice; a ako je potreban izgovor da bi ga iznudio, naći će ga u mome poslovanju sa njegovim bratom Džonom. Bežimo, bežimo, hajdemo odavde!

Sada je on žurio svoju kćer, i odvede je sa borilišta i kolima, koja je bio pribavio, preveze je zdravu i čitavu u kuću Rabina Natana. Pošto se Jevrejka, čija je sudbina predstavljala zanimljivost dana, tako neprimećeno povukla, pažnja svetine prenese se na Crnog Viteza. Svet je sada ispunjavao vazduh klicanjem:

„Živeo Ričard sa lavljim srcem! Dole nasilnički hramovnici!“

— I pored ove odanosti na rečima, reče Ajvanho grofu od Eseksa, dobro je što je kralj bio tako oprezan da dovede tebe, plemeniti grofe, i tako mnogo tvojih pouzdanih pratilaca.

Grof se nasmeši i odmahnu glavom.

— Hrabri Ajvanho, odgovori on, zar ti, koji tako dobro poznaješ našeg gospodara, pomišljaš da je on sam preduzeo tako mudre mere predostrožnosti? Ja sam išao prema Jorku jer sam čuo da je tu knez Džon sakupio vojsku, kad naiđoh na kralja Ričarda, kao pravog viteza lutalicu, koji je trkom jurio ovamo, da lično i samo svojim oružjem uzme učešće u pustolovini hramovnika i Jevrejke. Ja sam ga pratio sa svojom družinom skoro protiv njegove volje.

— A kakve su vesti iz Jorka, čestiti grofe? upita Ajvanho. Hoće li nas buntovnici tu sačekati?

— Ne duže no što će decembarski sneg sačekati julsko sunce, odgovori grof; oni se rasturaju; i ko da dođe da nam tu vest donese do — Džon glavom!

— Izdajnik! Nezahvalni, besramni izdajnik! uzviknu pun gneva Ajvanho. Je li ga naš kralj Ričard pritvorio?

— O? Primio ga je, odgovori grof, kao da su se sastali posle partije lova; i pokazavši mu na mene i na naše oružnike, rekao mu je: Ti vidiš, brate, sa mnom su neki ljutiti ljudi — za tebe bi bilo najbolje da odeš našoj majci, da joj odneseš moje najveće poštovanje i da kod nje ostaneš dok se ne smire duhovi.

— I to je sve što je rekao? pitao je dalje Ajvanho. Zar neće svako reći da taj vladar samom svojom blagošću poziva ljude na izdaju?

— Sasvim tako, odgovori grof, isto tako kao što može da se kaže da smrt poziva onaj ko polazi da se bije u ovakvoj borbi, a ima neizlečenu strašnu ranu.

— Opraštam ti šalu, gospodine grofe, reče Ajvanho, ali imaj u vidu da ja izlažem opasnosti samo svoj život, a Ričard — blagostanje svoje kraljevine.

— Oni, nastavi Eseks, koji su naročito nemarni za svoje sopstveno blagostanje, retko su osobito pažljivi za blagostanje drugih. Ali, hajde da požurimo u zamak, jer Ričard namerava da kazni izvesne niže članove zavere.

Iz sudske istrage, koja je posle ovoga vođena, vidi se da je Moris de Brasi pobegao preko mora i otišao u službu Filipa francuskog; Filip Malvoazen i njegov brat preceptor Tempelstova bili su pogubljeni, dok je Valdemar Ficurze, duša zavere, bio samo prognan; a knez Džon, za čiji je račun zavera bila preduzeta, nije čak ni ukoren od svog dobrodušnog brata. Međutim, niko nije žalio sudbinu dvojice Malvoazena, koji jedini behu kažnjeni smrću, koju su obojica i te kako zaslužili mnogim delima nevaljalstva, svireposti i tlačenja.

Uskoro posle sudskog dvoboja Sedrik Saksonac bi pozvan na dvor kralja Ričarda, koji je, u svrhu smirenja zemlje uznemirene slavoljubljem njenog brata, držan tada u Jorku. Sedrik se na taj poziv ljutio i praskao — ali ne odbi poslušnost. Stvarno, povratak Ričardov ugasio je svaku nadu koju je on gajio da povrati saksonsku dinastiju u Englesku. Jer, ma kakvog vođu Saksonci imali u slučaju građanskog rata, bilo je jasno da se ništa ne bi moglo učiniti pod neospornom vladavinom Ričarda, koji je bio omiljen zbog svojih ličnih dobrih osobina i zbog svog vojničkog ugleda, mada je njegova vladavina bila puna samovolje i nemara, čas suviše blaga a čas despotska.

A, sem toga, nije moglo umaći ni Sedrikovom slabom zapažanju da je njegov plan o potpunom jedinstvu Saksonaca pomoću braka Rovene i Atelstena sada bio potpuno uništen uzajamnim neslaganjem dveju stranaka u pitanju. To je, doista, bilo nešto što njemu, u njegovom oduševljenju za saksonsku stvar, nikako nije bilo shvatljivo, pa čak i onda kad je netrpeljivost dveju ličnosti bila javno i potpuno izražena, on se teško mogao pomiriti sa mišlju da dvoje Saksonaca kraljevskog porekla mogu iz ličnih razloga da se protive jednom braku koji je bio tako potreban za opšte dobro naroda. Pa ipak, bilo je tako. Rovena je oduvek ispoljavala svoju odvratnost prema Atelstenu, a sada i Atelsten nije bio ništa manje otvoren i izričan i proglasio je svoju odluku da više nikad ne obnovi svoje udvaranje ledi Roveni. Čak i uroćena upornost Sedrikova klonu pred tim preprekama. On ipak pokuša još jedan poslednji snažan napad na Atelstena, ali nađe tog vaskrslog izdanka saksonskog kraljevstva upletenog u besni rat sa sveštenstvom.

Izgled da se, posle svih njegovih smrtnih pretnji protiv opata od svetog Edmunda, Atelstenova želja za osvetom, nešto usled prirodne nepokretnosti i dobroćudnosti, nešto usled molbi njegove majke Edite, privržene, kao i mnoge gospe toga vremena, svešteničkom redu, završila time što je on držao opata i njegove kaluđere u koningsburškim tamnicama na mršavoj hrani. Za ovu svirepost opat mu je pretio isključenjem iz crkve i naveo mu čitavu užasnu listu žalbi na crevne i stomačne nezgode nastale kod njega i njegovih kaluđera kao posledica tiranskog i nepravičnog zatočenja koje su izdržali. Sedrik nađe svoga prijatelja Atelstena tako potpuno zauzetog ovim sporom i sredstvima koja je upotrebio da osujeti ovo kaluđersko progonjenje, da u njegovoj glavi nije bilo mesta ni za kakvu drugu misao. I kad je bilo pomenuto ime Rovenino, plemeniti Atelsten zamoli za dopuštenje da ispije pun pehar vina u njeno zdravlje i izrazi želju da ona uskoro postane supruga njegovog rođaka Ajvanha. Tako je, dakle, ovo ostao jedan beznadežan slučaj. Očigledno, sa Atelstenom se nije moglo ništa više učiniti, ili, kao što je to izrazio Vamba u jednoj rečenici koja je dospela iz saksonskih vremena do naših dana, on je bio petao koji neće da se bori.

Izmeću Sedrika i odluke koju su zaljubljeni želeli da okončaju ostale su samo dve prepreke — Sedrikova upornost i njegova nenaklonost prema normanskoj dinastiji. Prvo osećanje ustupalo je postepeno pred razneženošću prema njegovoj štićenici i pred ponosom koji nije mogao a da ne oseća zbog slave svog sina. Sem toga, on nije bio neosetljiv na čast da svoju lozu veže sa lozom Alfredovom, kad je već saksonski naslednik napušta zauvek. Sedrikova netrpeljivost prema normanskoj kraljevskoj porodici bila je takođe podrivena — prvo, uviđanjem nemogućnosti da se Engleska oslobodi nove dinastije, jedno osećanje koje mnogo doprinosi da se stvori odanost podanika prema kralju de fakto, i drugo, ličnom pažnjom kralja Ričarda koga je oduševljavala preka narav Sedrikova, i koji je tako postupao sa plemenitim Saksoncem da ovaj pre no što je prošlo sedam dana otkako je bio gost na dvoru, dade pristanak na brak svoje štićenice Rovene i svoga sina Vilfreda od Ajvanha.

Venčanje našeg junaka, odobreno tako i od strane njegovog oca, obavljeno je u najveličanstvenijem hramu, divnoj Sabornoj crkvi u Jorku. Sam kralj prisustvovao je venčanju, a iz držanja koje je pokazao ovom i drugim prilikama prema nesrećnim i do tada ponižavanim Saksoncima, ovi su dobili sigurniji i izvesniji izgled da će ostvariti svoja osnovna prava nego što su mogli očekivati od neizvesnog ishoda jednog građanskog rata. Crkva je, pak, razvila punu veličanstvenost i blesak koje je rimska crkva umela da pokaže u takvim svečanim prilikama.

Gurt, sjajno opremljen, pratio je kao štitonoša svog mladog gospodara koga je tako verno služio, a plemeniti Vamba pojavio se sa novom kapom i najsjajnijim nizom srebrnih praporaca. Učesnici u Vilfredovim opasnostima i nevoljama, oni ostadoše, kao što su imali i pravo da očekuju, valjani učesnici i u njegovoj sjajnoj karijeri.

A pored domaćih svatova, ovom otvorenom venčanju prisustvovali su visokorodni Normani, kao i Saksonci, kojima se u opštem slavlju pridružiše niži redovi, što je obeležilo brak dveju ličnosti kao zalog budućeg mira i sloge izmeću dve rase, koje se otada tako potpuno izmešaše da je razlika izmeću njih postala sasvim neznatna. Sedrik je doživeo da vidi kako se to jedinstvo približava svom završetku; jer, kako se dve nacije pomešaše u društvu i kako su se među sobom ženili i udavali, Normani izgubiše svoj prezir, a Saksonci se oslobodiše svoje grubosti. Ali tek u doba vladavine Edvarda Trećeg, na londonskom dvoru počelo se govoriti mešovitim jezikom, sada nazvanim engleskim, i tek tada neprijateljsko razlikovanje Normana i Saksonaca izgleda da je sasvim iščezlo.

Bilo je to drugog jutra posle ove srećne svadbe, kad ledi Roveni njena sobarica Elgita javi da jedna devojka želi da bude primljena, i da moli da razgovor bude bez svedoka. Rovena se čudila, oklevala, zatim postala radoznala, i najzad naredi da se devojka uvede i da se njene dvorkinje povuku.

Ona uđe. Plemenita i zapovednička pojava; dugačak beli veo, kojim je bila pokrivena, više je zasenjivao nego prikrivao otmenost i lepotu oblika njenog stasa. Držanje joj je bilo puno poštovanja, bez i najmanje senke straha ili želje da pridobije naklonost. Rovena je uvek bila spremna da prizna zahteve i da ima obzira prema osećanjima drugih. Ona ustade i htede da povede svoju ljupku gošću do jednog sedišta. Ali strankinja pogleda u Elgitu, i opet izrazi želju da nasamo razgovara sa ledi Rovenom. Tek što se Elgita povuče nevoljnog koraka, kad, na zaprepašćenje ledi Ajvanho, njena lepa gošća kleče na jedno koleno, pritisnu ruke na čelo i sagnuvši glavu do zemlje, uprkos otpora ledi Rovene, poljubi vezeni krajičak njene dolame.

— Šta to znači, gospo? iznenađeno upita nevesta, i zašto mi ukazuješ tako neuobičajene počasti?

— Jer tebi, ledi Ajvanho, reče Rebeka ustajući, i zauzimajući ponovo svoje uobičajeno mirno i dostojanstveno držanje, mogu opravdano i bez ustručavanja da platim dug zahvalnosti na koji me je obavezao Vilfred Ajvanho. Ja sam, oprosti za smelost što sam ti poštovanje ukazala po običaju moje zemlje, ja sam nesrećna Jevrejka za koju je tvoj muž stavio na kocku svoj život protiv onako strašnog mnoštva na borilištu Tempelstov.

— Devojko, odgovori Rovena, Vilfred Ajvanho je toga dana samo u maloj meri vratio tvoje beskonačno dobročinstvo prema njemu kad je bio ranjen i u nevolji. Reci, imali šta u čemu bismo mogli on i ja da ti budemo na usluzi?

— Ništa, reče Rebeka mirno, sem ako bi htela da mu preneseš moj zahvalni pozdrav pred odlazak.

— Znači, napuštate Englesku? upita Rovena koja se jedva pribra od iznenađenja zbog ove čudne posete.

— Odlazimo, gospo, pre no što se mesec ponovo promeni. Moj otac ima brata koji uživa veliku naklonost kod Muhameda Boabdila, kralja od Granade... Idemo tamo i sigurni smo da ćemo uživati mir i zaštitu uz plaćanje otkupnine koju Mavari traže od našeg naroda.

— Pa zar niste zaštićeni u Engleskoj, upita Rovena. Moj suprug uživa naklonost kod kralja — a sam kralj je pravičan i plemenit.

— Gospo, odgovori Rebeka, u to ne sumnjam... Ali Englezi su vatrena rasa, stalno su u svađi sa svojim susedima ili izmeću sebe, i gotovi su da jedni drugima zariju mač u utrobu. To nije sigurno prebivalište za decu moga naroda.

U zemlji rata i krvi, opkoljenoj neprijateljskim susedima i razdiranoj unutrašnjim suparnicima, Izrailj se ne može nadati da će se zaustaviti u svom lutanju.

— Ali ti, devojko, odvrati Rovena, ti sigurno nemaš čega da se plašiš. Ona koja je negovala bolesnog Ajvanha, produži ona sa žarom, nema čega da se plaši u Engleskoj, gde će se Saksonci i Normani takmičiti ko će joj više počasti odati.

— Ti lepo govoriš, gospo, reče Rebeka, a tvoje namere su još lepše; ali, to ne može biti — ponor je izmeću nas. Naše vaspitanje, naša vera, podjednako nam zabranjuju da ga pređemo. Ostaj s bogom; pa ipak, pre no što odem, usliši mi jednu molbu. Nevestinski veo skriva ti lice; udostoji me da ga podigneš, i daj da vidim crte o kojima se priča da su toliko lepe.

— One su jedva vredne da se na njih pogleda, odgovori Rovena, ali, očekujući isto od moje gošće, ja skidam veo.

Ona ga skide; i, delom od svesti o lepoti, delom od stida, ona tako pocrvene, da obraz, čelo, vrat i grudi behu obliveni rumenilom. Rebeka takođe pocrvene, ali je to bilo trenutno osećanje, jer, savladano jačim uzbuđenjima, ono pređe preko njenog lica kao rumeni oblak koji menja boju, kad sunce zalazi ispod horizonta.

— Gospo, reče ona, lice koje si izvolela da mi pokažeš dugo će ostati u mom sećanju. Na njemu vladaju plemenitost i dobrota; a ako se jedna sitnica svetske gordosti ili taštine može pomešati sa jednim tako ljupkim izrazom, zar bismo mogli ono što je zemaljsko koriti zato što nosi nešto boje svoga originala? Dugo, dugo ću se sećati tvojih crta, i neka je blagosloven bog što ostavljam svog plemenitog izbavioca sa...

Ona se zaustavi — oči joj se napuniše suzama. Brzo ih obrisa i odgovori na bojažljiva pitanja Rovenina:

— Dobro mi je, gospo, dobro. Ali moje srce uzdrhti kad pomislim na Torkvilston i na borilište u Tempelstovu. Ostaj s bogom. Jedan, najsetniji deo moje dužnosti ostao je neispunjen. Primi ovaj kovčežić — nemoj se plašiti njegove sadržine.

Rovena otvori mali srebrni kovčežić i vide dijamantsku ogrlicu i minđuše sa dijamantima, što je očigledno predstavljalo ogromnu vrednost.

— Nemoguće je, reče ona vraćajući kovčežić. Ne usuđujem se da primim tako skupocen dar.

— Pa ipak, zadrži ga, gospo, odvrati Rebeka. Vi imate moć, položaj, vlast, uticaj; mi imamo bogatstvo, izvor i naše snage i naše slabosti; vrednost tih igračaka i deset puta povećana ne bi imala ni upola toliko uticaja koliko najmanja tvoja želja. Tebi je, stoga, ovaj dar od male vrednosti, a meni, što se od njega rastajem, od još manje. Nemoj da pomislim da tako bedno ceniš moj narod kao što vaši prosti ljudi čine. Misliš li da ja više cenim tu sjajnu parčad kamena, nego svoju slobodu? Ili da ih moj otac upoređuje po vrednosti sa čašću svog jedinog deteta? Primi ih, gospo, za mene su bez vrednosti; ja više nikad nakit nositi neću.

— Pa ti si, onda, nesrećna! uzviknu Rovena, potresena načinom na koji Rebeka beše izgovorila ove poslednje reči. O, ostani s nama; savet svetih ljudi spašće te tvoje pogrešne vere, a ja ću ti biti sestra.

— Ne, gospo, odgovori Rebeka, a ista mirna seta vladala je njenim blagim glasom i lepim crtama, to ne može biti. Ja ne mogu da promenim veru mojih otaca, kao haljine koje ne odgovaraju podneblju u kome želim da prebivam, a nesrećna, gospo, neću biti. Onaj kome posvećujem moj budući život, biće moj tešitelj ako budem vršila njegovu volju.

— Vi, onda, imate manastire, i ti misliš da se povučeš u jedan od njih? upita Rovena.

— Ne, gospo, odgovori Jevrejka, ali u našem narodu još od vremena Avramovog bilo je žena koje su svoje misli posvećivale nebu, a svoja dela dobročinstvu među ljudima, negujući bolesnog, hraneći gladnog i olakšavajući nesrećnome. Meću te ubrajaće se i Rebeka. Reci to svom gospodaru, ako se desi da zapita za sudbinu one čiji je život spasao.

Nevoljno zatitra Rebekin glas, a izgovor joj postade nežan, što možda odade mnogo više nego što je želela da izrazi. Ona pohita da se pozdravi sa Rovenom.

— Ostaj s bogom, reče ona. Neka bi ti onaj koji je stvorio i Jevreje i hrišćane poslao najveće blagoslove. Barka koja će nas odavde odneti biće pod jedrom još pre no što ja stignem do pristaništa.

Ona tiho izađe iz sobe ostavljajući Rovenu iznenađenu kao da joj je pred očima prošlo neko priviđenje. Lepa Saksonka ispriča čudnovati razgovor svome suprugu, na čiju dušu on ostavi dubok utisak. On je dugo i srećno živeo sa Rovenom, jer su njih dvoje bili vezani jedno s drugim vezama rane ljubavi, i voleli su jedno drugo utoliko više, što su se sećali smetnji koje su sprečavale njihovo sjedinjenje. Ali ipak, značilo bi biti isuviše radoznao, kad bismo postavljali pitanja da li se sećanje na Rebekinu lepotu i velikodušnost nije vraćalo u Ajvanhovu svest mnogo češće nego što bi lepa potomkinja Alfredova to odobravala.

Ajvanho se odlikovao u službi Ričardovoj i bio počastvovan svim znacima kraljevske naklonosti. On bi se još i više uzdigao, da nije nastupila prerana smrt herojskog Lavljeg Srca pred zamkom Šaliz¹³² blizu Limoža. Sa životom jednog plemenitog ali plahovitog i romantičnog vladara ugasiše se i svi planovi koje njegovo slavoljublje i plemenitost behu načinili; sa malom izmenom, na njega se mogu primeniti redovi koje je Džonson napisao za Karla Švedskog:

Sudbina ga baci na obale tuđe

U maleni gradić gde obilja nema,

Al njegovo ime za svet posta strava

Primerom da služi k'o priča il' java.

KRAJ

NAPOMENE

1 - Ričard I, Lavlje Srce, kralj Engleske od 1189. do 1199, jedan od vođa u Trećem krstaškom ratu. Smatran za najhrabrijeg viteza, on bi izazivao na megdan protivničke vladaoce, emire, pa bi ih u toku borbe jednim udarcem svoga mača rasecao od glave do pojasa; voleo je pustolovine, a ponekad je bio i grub, surov. (Prim. ur.)

2 - Vilijem Normanski, normanski vojvoda Vilijem pokorio je 1066. godine Englesku, otud i naziv Vilijem Osvajač. Vilijem Osvajač oduzeo je zemlju od anglosaksonskih feudalaca i razdelio normanskoj i francuskoj vlasteli koja je zajedno s njim osvojila Englesku. Vilijem Osvajač za sebe je uzeo mnoge velike posede, skoro sedminu čitave Engleske. Položaj seljaka u Engleskoj veoma se pogoršao; osvajači su veliki broj seljaka preveli u kmetove i tad navalili na njih teške kuluke i dažbine. (Prim. ur.)

3 - Druidi — sveštenička kasta kod starih Kelta i Gala, na prostoru današnje Francuske, Britanije i Irske. (Prim. ur.)

4 - Čupa nokte... Dok Normani nisu bili zauzeli Englesku, lov po engleskim šumama bio je za svakog slobodan. Osvojivši Englesku, Vilijem Osvajač zadržao je lov po šumama za sebe i svoje plemiće. Da bi tuđi psi bili nesposobni za lov, svake treće godine podsecani su, čupani su nokti psima iz triju šapa; čiji pas nije bio onesposobljen za lov, sopstvenik bi plaćao kaznu. (Prim. ur.)

5 - Oberon, po mitologiji, priči o starim bogovima germanskih naroda, kralj duhova što žive u vazduhu; kod Francuza, u srednjem veku, u starofrancuskom spevu trinaestog veka, vilinski kralj. (Prim. ur.)

6 - Eumej — Odisejev svinjar, kome se ovaj prvome obratio po povratku na Itaku. (Prim. ur.)

7 - Cistercijanski, cisterciti, katolički kaluđerski red, nazvan tako po manastiru Cistercitiju kod Dižona, red osnovan 1098. godine; po sivom odelu koje nose ovi kaluđeri kad su van manastira nazivaju ih i sivom braćom. (Prim. ur.)

8 - Epikurejski — Epikurejizam, filosofska škola starog grčkog filosofa Epikura (341—271); antireligiozno etičko učenje Epikura, zasnovano na razumnom stremljenju čoveka za srećom, njegovi protivnici prikazivali su kao da to učenje znači želju za uživanjem i čulnim nasladama; vremenom, ovo pogrešno tumačenje Epikurovog učenja ostalo je kao značenje za reč epikurejizam. (Prim. ur.)

9 - Deviza (franc.), prvobitno: slika na grbu, s kratkim objašnjenjem njenog smisla; kratka izreka koja kazuje misao, ideal nekog čoveka, nekog udruženja. (Prim ur.)

10 - Saraceni, u srednjem veku naziv za sve muslimane, pa i druge nehrišćane; u užem značenju: muslimani iz severne Afrike. (Prim. up.)

11 - Flandrija, nekadašnji naziv za ceo predeo današnje jugozapadne Belgije i severozapadne Francuske pored obala Severnog mora, ranije barovit, močvaran, danas isušen. (Prim. ur.)

12 - Normandija, predeo u severozapadnom delu Francuske, pored obale kanala Lamanša. (Prim. ur.)

13 - Hramovnik (Templar), u srednjem veku, u doba krstaških ratova, obrazovani su nekoliki vojničko-kaluđerski redovi; zadatak ovih redova bio je da se bore za oslobođenje Hristovog groba ili da pomažu ovu borbu. (Prim. ur.)

14 - Odin, po mitologiji skandinavskih naroda najviši bog; vođ strašne vojske, bog rečitosti, mudrosti, pesništva, rata; zamišljan je kao jednook i da jaše naoružan na konju a uz njega dva vuka i dva gavrana. (Prim. ur.)

15 - Franklin (norm.) — plemić, mali plemić, baštinik. (Prim. ur.)

16 - Heptarhija (grč.) — vladavina sedmorice; u Engleskoj je bilo sedam kraljevina, početkom devetog veka ujedinjene su bile u jednu kraljevinu. (Prim. ur.)

17 - Vae victis (lat.) — Teško pobeđenima! Reči koje je galski vođa Brenus uputio Rimljanima, stavljajući svoj mač na terazije na kojima se merila količina zlata kojom su ovi bili prinuđeni da plate ulazak osvajača. (Prim. ur.)

18 - Trubaduri, srednjovekovni pesnici ljubavnih pesama sa juga Francuske, Provanse. (Prim. ur.)

19 - Hurija (arap.) lepotice u muslimanskom raju sa kojima će posle smrti muslimani uživati; u prenosnom značenju; neobično lepa žena, devojka. (Prim. ur.)

20 - Hios, grčko ostrvo u Egejskom moru. Na ostrvu odlično uspeva, pored ostalog južnog vođa, vinova loza. (Prim. ur.)

21 - Ten, na jeziku Sasa, plemić, mali plemić, baštinik. (Prim. ur.)

22 - Večernje zvono. Po zabrani Vilijema Osvajača pokoreni Sasi posle večernjeg zvonjenja nisu smeli da izlaze iz svojih domova. (Prim. ur.)

23 - Turnir (staro-nem.) bojna igra, ogledanje po određenim pravilima; razvila se među plemićima, u jedanaestom veku, da bi se potom raširila po celoj Evropi, kasnije i u Vizantiji i Arabiji. Turniri su bili veoma skupe i sjajno pripremljene igre; vitez i njegov konj bili su pod oklopom kako bi se izbegle pogibije; mimo ovog, pogibije su se ipak dešavale, pa je zato papa zabranio da se poginuli sahranjuju po obredima crkve; docnije turnir je bio zabranjen. (Prim. ur.)

24 - Saladin, Salahudin (1137—1194), osnivač dinastije Eiybida, sultan Egipta, muslimanski junak iz Trećeg krstaškog rata, preoteo od krstaša Jerusalim i zauzeo Siriju. (Prim. ur.)

25 - Bard (kelt.) pesnik i pevač u starih Gala i Kelta; pesnik. (Prim. ur.)

26 - Jovanovci ili hospitalci. Kaluđerski viteški red osnovan 1048. u Jerusalimu, sa zadatkom da štiti hodočasnike i neguje bolesnike. (Prim. ur.)

27 - Sekel. Starinski jevrejski novac. (Prim. ur.)

28 - Gentil (lat.) — ovde u značenju: neznabožac. (Prim. , ur.)

29 - Izrailjac (jevr.) Jevrejin. (Prim. ur)

30 - Ismaelit, verska muhamedanska sekta u Siriji i Persiji. (Prim. ur.)

31 - Vojvoda od Austrije: hercog Leopold od Austrije; u Trećem krstaškom ratu, krajem dvanaestog veka, po zauzeću Akone, isključio je Ričard Lavlje Srce Nemce iz deobe plena; kad se docnije vraćao brodom u Englesku, pretrpi brodolom i bude izbačen na austrijsku obalu; hercog Leopold držao je Ričarda trinaest meseci u ropstvu i pustio ga tek kad je dobio silan otkup. (Prim. ur.)

32 - Herold (nem.) glasonoša, glasnik; ovde: nadzornik pri junačkim igrama u srednjem veku. (Prim. ur.)

33 - Joman (engl.) u feudalno doba u Engleskoj slobodan sopstvenik zemljišta; dvorski sluga; najamnik u vojsci. (Prim. ur.)

34 - Kupidon, bog ljubavi kod starih Rimljana. (Prim. ur.)

35 - Maršal: ovde u nekadašnjem značenju: nadzornik svečanosti. (Prim. ur.)

36 - Sion (i Cion): najviši breg u Jerusalimu sa Davidovim i Solomonovim hramom; u prenosnom značenju: Jerusalim; ovde: kći Jerusalima Jevrejka. (Prim. ur.)

37 - Mamon (jevr.) — bog zlata, novca. (Prim. ur.)

38 - Inč (engl.) u Engleskoj mera za dužinu — 0.025 m.(Prim. ur.)

39 - Filistinci, Filistejci: neprijatelji Jevreja iz jedanaestog veka pre naše ere. (Prim. ur.)

40 - Estrada (franc.) — uzvišenje, uzvišeno mesto na podu, podijum (kod prozora, prestola, itd.); minderluk. Danas pozornica kod zabavnih priredbi. (Prim. ur.)

41 - Aloje: biljke iz suvih predela Afrike; upotrebljavaju se i danas u lekarstvu. (Prim. ur.)

42 - Talant (grč.) — određena težina i izvesna, veća suma novca. (Prim. ur.)

43 - Golijat: div Filistinaca, neprijatelja Jevreja; po priči, u dvoboju, Golijata je ubio mladi David kamenom iz praćke; u prenosnom značenju: orijaški razvijen čovek, div, golijat. (Prim. ur.)

44 - Kabalistika (jevr.) tobožnje opštenje s duhovima; maćijska veština. (Prim. ur.)

45 - Esnaf (arap.) — udruženje majstora iste struke radi svoje zaštite: da se nove radnje mogu otvarati samo uz posebnu dozvolu, povlasticu; koliko koji majstor sme imati pomoćnika, sa kojom platom, itd.; društvo, udruženje. (Prim. ur.)

46 - Vodeničarski palac: vračari srednjeg veka verovali su i tvrdili da je vodeničarski palac natprirodno jak. (Prim. ur.)

47 - Dvostruki lopov: vodeničari su oduvek uzimali više ujma no što treba, otuda se u srednjem veku vodeničar smatrao za lopova; ime Miler u prevodu znači vodeničar. (Prim. ur.)

48 - Beauseant: zastava hramovnika, pola bela pola crna, što je trebalo da znači, govorilo se, da su hramovnici crni, to jest strašni nevernicima; beli, to jest blagi i dobri za vernike. (Prim. pisca)

49 - Leno — imanje ili posed, koji su srednjevekovni vladari davali na uživanje svojim vazalima za pružene usluge. (Prim. ur.)

50 - Karlo Veliki (768—814), franački car. Bio je ogromnog rasta i neobične snage, nije znao za umor i bolest; njegova država bila je najveća u Evropi; od njegovog imena potiče i naša reč kralj. (Prim. ur.)

51 - Rukopis na zidu: cilja se na reči, po priči iz biblije: mene, tekel, ufarsin, na aramejskom: izbrojio, izmerio i razdelio, koje su se pojavile na zidu, pisane nevidljivom rukom, pri gozbi poslednjeg vavilonskog cara Valtazara; Valtazar je ubijen te noći, a carstvo se raspalo. (Prim. ur.)

52 - Kapitol (lat.) — skupština sveštenstva jedne crkve ili kaluđera nekog manastira; ovde, u prenosnom značenju: vlast; jedan od sedam brežuljaka na kojima je podignut Rim. (Prim. ur.)

53 - Arbaleta (fran.) — luk i strela; luk je bio izrađen od vitkog čelika a pričvršćen na užljebljeno drvo; u žljeb se stavljala strela i pogodak je bio tačniji; vatreno oružje zamenilo je arbaletu. (Prim. ur.)

54 - Stoicizam: učenje grčkog filosofa Zenona Mlađeg (oko 340—260 pre naše ere) i njegovih sledbenika: tražili su da se živi u strogoj vrlini: suzbijanje svake razneženosti, odricanje i ravnodušnost prema svakom bolu i životnim nedaćama. (Prim. ur.)

55 - De profundis clamavi (lat.) — Iz dubine uzviknuo sam; u katoličkoj crkvi pesma koja se peva, govori za pokoj mrtvih. (Prim. ur.)

56 - Rembrant (1606—1669) holandski slikar, jedan od najvećih umetnika svih vremena i jedan od najboljih poznavalaca ljudske duše. (Prim. ur.)

57 - Talmud: zbirka jevrejskih propisa, obrednih i pravnih. (Prim. ur.)

58 - Pasha: najveći jevrejski praznik, praznuje se sedam dana. (Prim. ur.)

59 - Nazarećanin: više u pogrdnom značenju: hrišćanin, po Nazaretu, mestu u kome su živeli Hristovi roditelji. (Prim. ur.)

60 - Vredni Henri: Misli se na delo Henrija, Istorija Engleske, objavljeno 1805. (Prim. ur.)

61 - Idmer iz Kanterberija: „engleski kaluđer i pisac živeo u jedanaestom i dvanaestom veku, glavno delo: Historia novarum. Istorija Engleske od 1026. do 1122. (Prim. pisca.)

62 - Sibila (grč.) — u starom veku kod Grka i Rimljana proročica; u prenosnom značenju baba; veštica. (Prim. ur.)

63 - Cernbok: božanstvo uzeto od Slovena (Črnobog), bog mraka i zla. (Prim. ur.)

64 - Damokle: ime jednog laskavca a prijatelja sirakuskog vladara Dionisija (405—368. pre naše ere) koji je hvalio Dionisijevu sreću što je vladar. Da bi mu pokazao kako je ta sreća nesigurna, Dionisije mu priredio bogatu gozbu, i obesi mu nad glavom mač o konjsku dlaku; u prenosnom značenju: opasnost koja čoveku stalno preti usred uživanja. (Prim. ur.)

65 - Parapet (ital.) — zid ispod prozora, a iznad visine poda. (Prim. ur.)

66 - Mazgala: (tur.) — uzdužne rupe vrhom zida, sa unutrašnje strane uzane a široke sa spoljašnje strane kako bi strelac mogao da gađa a bude što zaštićeniji; puškarnica. (Prim. ur.)

67 - Flankirati (nem.) — udarati, napadati s boka, bočno ili koso tući izvestan deo neprijateljskog položaja; zaštićivati bokove. (Prim. ur.)

68 - Alhemija (arap.-grč.) — naziv za najstariju hemiju, naročito kod Arabljana; evropski alhemičari u srednjem veku tražili su način za spravljanje zlata i da pronađu životni eliksir koji bi čoveku omogućio večnu mladost. (Prim. ur.)

69 - Saba: grad i kraljevina u jugoistočnoj Arabiji; kraljica Sabe, ponekad je nazivaju Balkidom, čuvena po bogatstvu i sjaju, išla je da poseti Solomona. (Prim. ur.)

70 - Solomon (970—930), kralj Izrailjaca, čuven sa svoje pravičnosti i mudrosti na celom Istoku; u prenosnom značenju: mudar vladalac, mudar sudija. (Prim. ur.)

71 - Apolion, po grčkoj mitologiji anđeo smrti, zatiranja, uništavanja; kasnije: Lucifer, satana. (Prim. ur.)

72 - Hijeroglifi (grč.), azbuka starih Egipćana koja se sastojala većinom od slika ili znakova za pojedine predmete ili pojmove; u prenosnom značenju: teško razumljivo, nečitko pismo. (Prim. ur.)

73 - Pax vobiscum! (lat.), mir neka je s vama! (Prim. ur.)

74 - Et vobis quaeso, domine reverendissime, pro misericordia vostra (lat.), i vas moli, prečasni gospodine, da se smilujete. (Prim. prev.)

75 - Ifrin, po mitologiji skandinavskih naroda donji svet. (Prim. ur.)

76 - Top, no mitologiji skandinavskih naroda sin boga Odina, bog groma. (Prim. ur.)

77 - Malvasija, nekad veoma cenjeno grčko vino sa Peloponeza. (Prim. ur.)

78 - Deus vobiscum (lat.), bog s vama; bog vas blagoslovio. (Prim. ur.)

79 - Sancta Maria (lat.), sveta Marija; bogorodica. (Prim. ur.)

80 - Bula (lat.), zvanična papina povelja ili raspis o važnim pitanjima. (Prim. ur.)

81 - Si quis, suadente diabolo (lat.), ako bi ko po nagovoru đavola. (Prim. ur.)

82 - Manteleta (fran.) pokretni zaštitni zid od drveta sa mazgalama. (Prim. ur.)

83 - Pavisa (ital.), vrsta velikih štitova. (Prim. ur.)

84 - Kabalistički (hebr.), kabala, tajno učenje o veštini opštenja sa duhovima; tajanstven, mračan. (Prim. ur.)

85 - Mag (grč.), sveštenik, žrec, vrač, čarobnjak. (Prim. ur.)

86 - Front de Boeuf a la rescousse! (franc.), Fron de Befe, u pomoć! (Prim. ur.)

87 - Moloh, prema bibliji, bog Sunca kod starih Feničana, prinosili mu kao žrtvu svoju prvorođenčad. (Prim. ur.)

88 - Judeja, u staro doba južni deo Palestine, izmeću Mrtvog i Sredozemnog mora. (Prim. ur.)

89 - Gedeon, peti jevrejski sudija (trinaesti vek pre našeg doba), pobednik nad Madonićanima. (Prim. ur.)

90 - Makabej Matija, vođ jevrejskih ustanika protiv Antioha Epifena, 165. godine pre naše ere. (Prim. ur.)

91 - Jehova, po jevrejskoj religioznoj tradiciji bog, stvoritelj. (Prim. ur.)

92 - Hengist (umro 488), sa svojim bratom Horzom prvi je doveo Anglo-Saksonce u Englesku i osnovao kraljevinu Kent. (Prim. ur.)

93 - Halebarda (fran.), koplje sa sekiricom na vrhu. (Prim. ur.)

94 - Skaldi, skandinavski pevači-pesnici iz osmog do trinaestog veka. (Prim. ur.)

95 - Partizana (fran.), vrsta koplja sa nožem na dva reza na vrhu. (Prim. ur.)

96 - Manus imponere in servos domini (lat.), posegnuti rukom na slugu božjeg. (Prim. ur.)

97 - Excomunicabo vos (lat.), isključiću vas (iz crkve) (Prim. ur.)

98 - Deus faciat salvam benignitatem vestram (lat.), neka bog blagoslovi vašu milost. (Prim. ur.)

99 - Propter necessitatem et ad frigus depellendum (lat.), iz nevolje i da se otera studen. (Prim. ur.)

100 - Latro famosus (lat.), zloglasni razbojnik. (Prim. ur.)

101 - Inter res sacras (lat.), u svete (crkvene) stvari. (Prim. ur.)

102 - Dijeceza (grč.), kod pravoslavnih: vladičanstvo; kod katolika: biskupija. (Prim. ur.)

103 - Vulgata latinski prevod biblije, preveo sv. Jeronim (oko 331—420); katolička crkva priznala je ovaj prevod (kao autentičan 1546. godine. (Prim. ur.)

104 - Komenda (lat.), imanje nekog verskog, kaluđerskog reda. (Prim. ur.)

105 - Heraldika (lat.), nauka o grbovima. (Prim. ur.)

106 - Preceptor (lat.), učitelj. (Prim. ur.)

107 - Ut leo semper feriatur (lat.), da se lav uvek tuče. (Prim. ur.)

108 - Fines, jedan od sinova proroka Ilije (900—850. pre naše ere) u carstvu Izrailja; poginuo u borbi protivu Filistinaca, neprijatelja Jevreja. (Prim. ur.)

109 - Bahus, po mitologiji starih Rimljana bog vina; bahanalije: svetkovine i orgije priređene u čast boga Bahusa. (Prim. ur.)

110 - Venera, po mitologiji starih Rimljana boginja ljupkosti i ljubavi. (Prim. ur.)

111 - Rex delectabitur pulchritudine tua (lat.), kralj će se naslađivati lepotom tvojom. (Prim. ur.)

112 - Post scriptum (lat.), dodatak pismu. (Prim. ur.)

113 - Semper percutiatur leo vorans (lat.), neka se uvek bije lav proždirač. (Prim. ur.)

114 - Samson, jevrejski narodni junak, potukao neprijatelje Jevreja, Filistince; oni ga zarobiše prevarom pomoću njegove žene Dalile, koja mu je odrezala kosu u kojoj je bila, po priči, sva njegova snaga; kada mu je porasla kosa, Samson je oborio sve stubove u hramu Filistinaca i poginuo zajedno sa zatrpanim neprijateljem. (Prim. ur.)

115 - Auferte malum ex vobis (lat.), iščupajte zlo iz sebe. (Prim. ur.)

116 - Quod nullus juxta propriam voluntatem incedat (lat.), da niko no svojoj volji ne postupa. (Prim. ur.)

117 - Ut fratres pop participent cum excommunicatis (lat.), da braća ne opšte sa isključenima iz crkve. (Prim. ur.)

118 - Ut fratres pop conversantur cum extraneis mulieribus (lat.), da ce braća ne druže s tuđim ženama. (Prim. ur.)

119 - Ut fugiantur oscula (lat.), da izbegavaju poljubac. (Prim. ur.)

120 - Unca (lat.), stara mera, u Engleskoj i SAD, još u upotrebi; oko trideset grama. (Prim. ur.)

121 - Belijal, kod starih Feničana idol; po bibliji, demon, đavo. (Prim. ur.)

122 - Mangura (arap.), bakreni novac posve male vrednosti. (Prim. ur.)

123 - Karmelitsko brdo, brdo na planini Libanonu u Palestini; kaluđerski red koji je na ovom brdu osnovao Bertold 1156. nosi ime po ovom brdu — karmeliti. (Prim. ur.)

124 - Robin Hud, legendarni engleski hajduk, opevan u mnogim engleskim narodnim pesmama; ima i romana o njemu, na našem jeziku u biblioteci „Plava ptica“, izišao je roman Henrija Gilberta „Robin Hud“. (Prim. ur.)

125 - Confiteor (lat.), priznajem. (Prim. ur.)

126 - Koningsburg — Kraljevski grad. (Prim. ur.)

127 - Vaskrsavanje Atelstenovo bilo je veoma kritikovano kao nešto čime se grubo vređa verovatnost, pa čak i u jednome delu ovakvog karaktera. To je, međutim, bila jedna akrobacija na koju je pisac bio prinuđen preklinjanjima svoga prijatelja štampara, koji je bio neutešan zbog Atelstenove smrti. (Prim. pisca.)

128 - Benedicite (lat.), kod katolika molitva pre obeda; blagoslov. (Prim. ur.)

129 - Mort de ma vie! (fr.), grom i pakao. (Prim. ur.)

130 - Sadukej, pripadnik jevrejske verske sekte. (Prim. ur.)

131 - Fiat voluntas tua (lat.), Neka bude volja tvoja. (Prim. ur.)

132 - Šaliz. Vlasnik zamka Šaliz nađe na svom imanju neko veliko blago; Ričardu I Lavljem Srcu, kao svom vladaru, ponudi polovinu nađenog blaga, ali Ričard zatraži sve. Kad vlasnik ne htede na ovo da pristane, Ričard opsedne zamak Šaliz, gde se nalazio ostatak blaga. Pri opsadi Ričarda teško rani jedan strelac; od zadobivene rane Ričard I, Lavlje srce, umro je 6. aprila 1199. godine. (Prim. ur.)